Справа № 160/14178/20
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2021-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України в прав людини про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
02.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Уповноваженого Верховної Ради України в прав людини, в якому просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України в прав людини з заявою від 14.11.2019 року.
У своїй скарзі до Уповноваженого позивач зазначав, що 03.10.2019 року подав звернення до засобів масової інформації - редакції газети «Високий Замок», головній редакторці суспільно-політичної газети «Експрес», головному редактору Львівської газети «Ратуша» та висловив прохання, щоб зазначені організації прийняли участь в вирішенні проблем в суспільному житті міста Львова шляхом друку/висвітлення звернення позивача за принципом «відкритого листа» з метою ознайомлення громадськості та попередження ухилення від відповіді посадовими особами міської влади. Позивач стверджував, що не отримав відповіді вказаних ЗМІ на свої звернення у визначений Законом України «Про звернення громадян» термін. Просив провести перевірку зазначеної ним інформації, встановити винних осіб та, у випадку доведення вини окремих представників зазначених засобів масової інформації у порушенні Закону України «Про звернення громадян», притягнути таких осіб до адміністративної відповідальності.
21.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України в прав людини з заявою, в якій просив повідомити на якій стадії перебуває розгляд його звернення, зокрема, від 14.11.2019 року щодо ненадання відповідей з ЗМІ «Ратушна», «Експрес», «Високий Замок».
Вважаючи термін надання відповіді на своє звернення порушеним позивач звернувся до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади діяльності Уповноваженого Верховної Ради України в прав людини визначені ст.101 Конституції України та Законом України від 23.12.1997 року № 776/97-ВР «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» (далі - Закон № 776/97-ВР).
Відповідно до ст. 1 Закону № 776/97-ВР Уповноважений здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції та у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону № 776/97-ВР метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України, та запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню.
Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян».
Стаття 40 Конституції України закріплює право усіх направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 02.10.1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон № 393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно ст. 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Як вбачається зі ст. 5 Закону № 393/96-ВР, звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Згідно ст. 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідно до ст. 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.
Статтею 20 Закону 393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.
З матеріалів справи встановлено, що позивачем 14.11.2019 року до відповідача подана заява про порушення його конституційних прав, у зв`язку з тим, що 03.10.2019 року він подав звернення (прохання) до Засобів масової інформації у місті Львів, а саме: Редакції Газети «Високий Замок», Головній редакторці суспільно-політичної газети «Експрес», Головному редактору Львівської газети «Ратуша», в якій висловив прохання щоб зазначені організації прийняли участь в вирішенні проблем в суспільному житті міста Львів, яке було проігноровано адресатами.
Дана заява позивача за своїм змістом є зверненням у розумінні Закону № 393/96-ВР.
17.12.2019 року, тобто в межах строку, передбаченого статтею 20 Закону № 393/96-ВР, відповідач надав позивачу відповідь на звернення, в якій зазначив, що про результати розгляду його звернень ОСОБА_1 буде повідомлений додатково, після отримання необхідної для вирішення даних звернень інформації.
Разом з тим, в межах максимального - 45-денного строку, визначеного статтею 20 Закону № 393/96-ВР, відповідач не вирішив зазначені звернення позивача та остаточної відповіді щодо викладених у зверненнях позивача питань вчасно не надав.
Така відповідь була надана позивачу відповідачем лише 02.03.2020 року, тобто із значним перевищенням законодавчо обумовлених строків.
Враховуючи викладене, суд доходить, що така бездіяльність відповідача є протиправною, а відтак позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Уповноваженого в частині ненадання обґрунтованої письмової відповіді з результатами перевірки та інформацією про суть прийнятих рішень у визначений Законом термін підлягають задоволенню.
Щодо інших вимог позивача суд зазначає наступне.
Доводи відповідача стосовно того, що вказаний лист від 02.03.2020 року було направлено поштовим зв`язком на адресу позивача: АДРЕСА_1 судом не беруться до уваги, оскільки даний факт не знайшов свого підтвердження в матеріалах даної адміністративної справи та відповідачем не доведено.
Однак, враховуючи, що на час звернення до суду відповідь від 02.03.2020 року відповідачем позивачу не була надана, проте її надано в ході судового розгляду справи підстави для задоволення позову в частині зобов`язання Уповноваженого надати відповідь на його звернення відсутні.
Суд враховує, що, одночасно з вимогою щодо необхідності надати йому відповідь на його звернення, позивач в позовній заяві ставить вимогу про визнання протиправною бездіяльність Уповноваженого в частині ухилення від здійснення Парламентського контролю згідно статті 101 Конституції України та не реалізації мети здійснення Парламентського Контролю в частині сприяння в поновленні прав згідно п.3 ст.3 Закону України 776/97-ВР "Про Уповноваженого Верховної ради України з прав людини", нездійснення захисту порушених прав ОСОБА_1 згідно повноважень передбачених ст.55 абзац другий Конституції України.
Оцінюючи вимоги позивача про необхідність задоволення позову з врахуванням зазначених вище викладених в позові вимог, суд зазначає, що відповідно до статті 4 Закону № 776/97/ВР діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.
Уповноважений не наділений законодавством правом законодавчої ініціативи.
Згідно пунктів 1, 3, 4 статті 3 Закону № 776/97-ВР метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України; запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню; сприяння приведенню законодавства України про права і свободи людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, міжнародними стандартами у цій галузі.
При цьому, маючи право відповідно до пункту 3-1 статті 13 Закону № 776/97-ВР вносити в установленому порядку органам державної влади пропозиції щодо вдосконалення законодавства України у сфері захисту прав і свобод людини і громадянина, Уповноважений не може примусити суб`єктів законодавчої ініціативи розробляти, а Верховну Раду України або Кабінет Міністрів України приймати ті чи інші законодавчі та нормативно-правові акти.
Як вбачається з матеріалів справи, Уповноваженим вживалися заходи з метою перевірки додержання законодавства України, що регламентує окреслених позивачем питань, у відповідність до Конституції України.
В ході з`ясування викладених позивачем обставин відповідачем встановлено, що гарантована Конституцією України свобода діяльності ЗМІ передбачає, що журналіст/редакція самостійно обирають для своїх публікацій теми та інформацію (стаття 2 Закону України «Про друковані засоби масової інформації» від 16.11.1992 року № 2782-ХІІ). Частиною третьою статті 6 вказаного Закону визначено, що діяльність друкованих засобів масової інформації забезпечується самостійністю її суб`єктів у всіх видах відносин, пов`язаних із здійсненням їх прав і обов`язків. Втручання в діяльність друкованих засобів масової інформації поза межами, визначеними цим Законом, забороняється. Відповідно до частин другої та четвертої статті 36 Закону України «Про друковані засоби масової інформації» ніхто не має права зобов`язати редакцію опублікувати відхилений нею твір, лист, інший матеріал або повідомлення, якщо інше не передбачено цим Законом або статутом редакції. Редакція не зобов`язана відповідати на листи чи пересилати їх до інших інстанцій.
Суд зазначає, що протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативного регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації але фактично не були здійснені.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідачем на час розгляду справи в межах його дискреційних повноважень вчинені всі необхідні та достатні заходи щодо вирішення поставлених у зверненнях позивача питань.
Таким чином, суд вважає, що позов в частині визнання протиправною бездіяльність Уповноваженого в частині ухилення від здійснення Парламентського контролю згідно статті 101 Конституції України та не реалізації мети здійснення Парламентського Контролю в частині сприяння в поновленні прав згідно п.3 ст.3 Закону України 776/97-ВР "Про Уповноваженого Верховної ради України з прав людини", нездійснення захисту порушених прав ОСОБА_1 згідно повноважень передбачених ст.55 абзац другий Конституції України також немає задоволенню не підлягає.
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
В ході розгляду справи відповідачем не доведено надання відповіді на звернення позивача у визначений законом строк.
За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 840,80 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.
Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню з Уповноваженого Верховної Ради України в прав людини за рахунок бюджетних асигнувань в сумі 420,40 грн.
Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 257-262, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов задовольнити частково.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Серьогіна