Справа № 826/12811/16
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів: Чаку Є.В. та Єгорової Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними дій та скасування наказу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві, відповідач), в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 25.11.2015 по 26.08.2016; визнати протиправним та скасувати наказ від 09.08.2016 №542 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що у відповідача не було законних підстав для проведення перевірки, а наказ від 09.08.2016 №542 прийнято з порушенням норм чинного законодавства.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, з 25.11.2015 позивач зареєстрований фізичною особою - підприємцем. У цей же день позивача взято на облік як платника податків та платника єдиного податку.

У подальшому, 28 січня 2016 року до Єдиного державного реєстру внесено записи:

- №1030279 про внесення рішення фізичної особи-підприємця про припинення підприємницької діяльності;

- №2030279 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем.

Такі обставини не заперечуються сторонами та підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями виписки з Єдиного державного реєстру від 26.11.2015, повідомлення державного реєстратора від 28.01.2016 №05-10-22/284, витягу з Єдиного державного реєстру від 17.08.2016 №, інформацією з Єдиного державного реєстру, розміщеною на веб-сайті Міністерства юстиції України станом на 17.08.2016.

Позивач 25 січня 2016 року позивач подав до податкового органу податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 2015 р., а 04.02.2016 - податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за січень 2016 р.

У подальшому, 12 лютого 2016 року позивач подав до ДПІ у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві заяву (вх. №2047/Ю), в якій він, у зв`язку з припиненням здійснення підприємницької діяльності, просив провести аудиторську перевірку його діяльності.

У цей же день, головним державним ревізором-інспектором ДПІ Логвіненко О.М. складено опис документів, наданих представником позивача за довіреністю для проведення позапланової перевірки позивача. В описі головний державний ревізор-інспектор ДПІ Логвіненко О.М. зазначив, що його складено у присутності заявника, який діє на підставі довіреності від 24.11.2015 та відмовився складати відповідний опис. Також, в описі міститься розписка ОСОБА_2 від 26.10.2016 про отримання документів в повному обсязі. Такі обставини не є спірними.

Начальником ДПІ у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві винесено наказ від 09.08.2016 №542 "Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки", згідно з яким на підставі пп. 78.1.7 п. 78.1 ст. 78, п. 79.1 ст. 79 Податкового кодексу України вирішено провести документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 25.11.2015 по 26.08.2016. Тривалість перевірки - з 19.08.2016 на 5 робочих днів.

На підставі наказу оформлено письмове повідомлення від 09.08.2016 №112/26-50-13-06-14 про проведення з 19.08.2016 документальної позапланової невиїзної перевірки позивача.

Отримання повідомлення від 09.08.2016 №112/26-50-13-06-14 і копії наказу від 09.08.2016 №542 позивачем не заперечується.

Після отримання позивачем вказаних документів ним подано 17.08.2016 до податкового органу дві заяви від 17.08.2016. В одній заяві позивач зазначив про відсутність у органів фіскальної служби повноважень на проведення аудиту, тому він відкликає заяву від 12.02.2016. В іншій заяві позивач висловив незгоду з призначенням перевірки та повідомив про подання до суду позову про скасування наказу від 09.08.2016 №542.

У період з 19.08.2016 по 26.08.2016 податковим органом проведено документальну позапланову невиїзну перевірку дотримання позивачем вимог чинного законодавства з питань оподаткування за період з 25.11.2015 по 26.08.2016, що підтверджується оформленим за результатами даної перевірки актом від 02.09.2016 №280/1/26-50-13-06-.

На підставі вказаного акта перевірки податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення від 22.09.2016 №, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з єдиного податку на 185625 грн.

Вважаючи протиправним рішення контролюючого органу про проведення перевірки та протиправним її проведення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що перевірка призначена за наявності підстав, передбачених пп. 78.1.7 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 Податкового кодексу України та за наявності відповідної заяви платника. Відкликання такої заяви платником після видання наказу про призначення перевірки не свідчить про незаконність наказу та здійснення на його підставі перевірки. Тому оспорювана перевірка призначена і проведена відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним на час виникнення спірних правовідоносин законодавством.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до підпункту 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України документальна позапланова перевірка здійснюється, якщо розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків.

Статтею 79 Податкового кодексу України передбачені особливості проведення документальної невиїзної перевірки.

Документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом (пункт 79.1). Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки (пункт 79.2).

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Судом встановлено, що рішення про проведення документальної позапланової перевірки позивача оформлено наказом начальника ДПІ у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 09.08.2016 №542. Копія наказу й повідомлення про проведення перевірки надіслані на адресу позивача рекомендованим листом від 09.08.2019 №112/26-50-13-06-14 з повідомленням про вручення, про що зазначено у вступній частині акта перевірки. Позивачем визнається факт одержання цих документів до початку проведення перевірки. Перевірка проведена на підставі поданих представником позивача документів, перелік яких зазначено в описі від 12.02.2016 та у додатку 2 до акта перевірки.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, в якому у пункті 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» установлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб`єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.

Позивач звертаючись до суду посилався на відсутність передбачених вказаною нормою умов для проведення перевірки, зокрема:

- позивач не подавав будь-яких заяв до ДПІ щодо проведення перевірки;

- відсутні докази надання Кабінетом Міністрів України дозволу на проведення спірної перевірки позивача;

- наказ про проведення перевірки прийнятий не на підставі рішення суду та не згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України;

- сума загального оподатковуваного доходу позивача від провадження господарської діяльності за 2015 року та за січень 2016 року менше 20 мільйонів гривень.

Відповідач посилався на те, що перевірка була призначена та здійснена за наявності підстав підпункту 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, на підставі заяви позивача (вх. №2047/Ю), в якій він, у зв`язку з припиненням здійснення підприємницької діяльності, просив провести перевірку його діяльності.

В матеріалах справи міститься копія заяви позивача від 12.02.2016, адресована начальнику ДПІ у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві, яка зареєстрована за вхідним №2047/Ю. У заяві ОСОБА_1 просив у зв`язку з припиненням здійснення підприємницької діяльності, провести аудиторську перевірку його діяльності.

Таким чином, враховуючи власноручно подану заяву позивача від 12.02.2016, на підставі норм вищевказаного Закону від 28 грудня 2014 року №71-VIII, відповідачем правомірно було проведено перевірку.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що податковий орган не є суб`єктом аудиторської перевірки, а отже вказана заява не мала розцінюватися податковим органом, як заява про проведення податкової перевірки, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту вказаної заяви, вона адресована і подана позивачем до відповідного податкового органу за місцем його реєстрації. Заява подана у зв`язку з припиненням позивачем здійснення підприємницької діяльності. При цьому, подальші дії, вчинені представником позивача за довіреністю у день подання цієї заяви, а саме надання головному державному ревізору-інспектору ДПІ Логвіненко О.М. документів, необхідних для проведення позапланової перевірки позивача, прийняті названим інспектором під розписку із складенням відповідного опису, а також розписка іншого представника позивача за довіреністю від 26.10.2019 про отримання документів у повному обсязі, у своїй сукупності переконливо свідчать про те, що суть заяви і причини її подання стосуються проведення державною податковою інспекцією податкової перевірки позивача у зв`язку з припиненням ним підприємницької діяльності.

Також, в акту перевірки від 02.09.2016 зазначено про те, що позапланова перевірка позивача проводиться вперше (п. 1.12 акта), що вказує на реалізацію відповідачем своїх повноважень з метою, з якої вони йому надані.

Разом з тим, обставини подання позивачем заяви від 17.08.2016 про відкликання заяви від 12.02.2016, не свідчать про протиправність оскаржуваного наказу про призначення перевірки та здійснення на його підставі перевірки, оскільки на момент подання заяви про відкликання, керівником податкового органу вже було реалізовано повноваження щодо прийняття оскаржуваного наказу й надіслано його копію з повідомленням про проведення перевірки на адресу позивача. Отже, такий наказ підлягав виконанню. Крім того, чинне законодавство не передбачає відкликання платником податків заяви щодо проведення перевірки.

Також, колегія суддів зазначає, що п. 1 ч. 4 ст. 18 Закону України від 15.05.2003 №755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (в чинній редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця подається один з таких документів, зокрема, заява про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням.

Згідно з ч. 7 ст. 4 цього Закону фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Зі змісту наведених положень Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" і встановлені судом обставини проведення процедури припинення підприємницької діяльності позивача 28.01.2016 - у день подання позивачем державному реєстратору заяви про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за його рішенням і внесення держаним реєстратором до Єдиного державного реєстру вказаних записів, дають підстави для висновку про виникнення у контролюючого органу підстави, передбаченої пп. 78.1.7 п. 78. 1 ст. 78 Податковим кодексом України для проведення документальної позапланової перевірки позивача.

При цьому, згідно з ч. 4 ст. 13 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" відомості з Єдиного державного реєстру про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця є підставою для зняття їх з обліку в органах державної статистики, державної фіскальної служби, Пенсійного фонду України та/або вчинення інших дій відповідно до законодавства.

Абзацом 10 п. 65.10 ст. 65 Податкового кодексу України встановлено, що державна реєстрація припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Державного реєстру запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.

Згідно з пп. 6 п. 11.22 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 №1588 і зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.12.2011 за №1562/20300, після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа - платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності (абз. 1).

Така фізична особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності, в установлені строки подати відповідному контролюючому органу річну податкову декларацію за звітний рік, у якому проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (абз. 2).

Отже, зняття позивача з податкового обліку не є підставою для не проведення перевірки за вказаний період. Тим більше, що позапланова перевірка позивача раніше не проводилась.

Посилання позивача на те, що у повідомленні від 09.08.2016 №112/26-50-13-06-14, зазначено наказ від 09.08.2016 №542/1306, замість від 09.08.2016 №542, що має місце і в акті перевірки не є підставою для визнання проведення перевірки неправомірною, оскільки такі обставини є формальними недоліками, які з урахуванням інших обставин не призводять до порушення прав позивача.

Крім того, як вбачається з копії наказу від 09.08.2016, перевірка проводиться за період з 25.11.2015 по 26.08.2016, тобто в межах строків давності, встановлених ст. 102 Податкового кодексу України.

Щодо зазначення у наказі періоду перевірки, який на дату прийняття наказу не настав, то згідно з актом від 02.09.2016 проведення перевірки завершено 26.08.2016, тобто в останній день періоду, який перевірявся.

Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 10.07.2019 у справі №804/639/18 та 20.12.2019 у справі №820/3914/17, від 23.04.2020 у справі №814/2850/17,

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана перевірка призначена і проведена відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, які визначені чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя:

Судді: