Справа № 215/3767/20
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2020 року Справа № 215/3767/20
13.08.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на виконання ухвали Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 01.07.2020 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до голови виконавчого комітету Тернівської районної у м.Кривому Розі ради Солода Віталія Михайловича, в якому позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Солода Віталія Михайловича, яка виявилася у порушенні права на інформацію, правової форми розгляду її заяви, правової позиції ст. ст. 3, 21, 48 Конституції України при розгляді заяви (запиту) від 27.04.2020 р. та постановити окрему ухвалу згідно ст. 249 КАС України;
- визнати протиправною бездіяльність голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривому Розі ради Солода Віталія Михайловича, яка виявилася у невнесенні за результатами розгляду заяви (запиту) від 27.04.2020 р. рішення, постанови, тобто правового акту;
- визнати протиправною бездіяльність голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривому Розі ради Солода Віталія Михайловича , яка виявилася у непідкоренні ст. ст. 3, 22, 46 Конституції України і не забезпеченні соціальних гарантій згідно заяви (запиту) від 27.04.2020 р.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач подав до відповідача заяву від 27.04.2020 року, в якій просив діяти відповідно до порядку, системи норми ст.ст. 7, 18 ЗУ «Про звернення громадян», ст.11 ЗУ «Про державну службу» та забезпечити конституційні гарантії. Зазначив, що відповідач по суті бездіяв і таким чином відмовив у забезпеченні фундаментальних прав, відмовився визначити спосіб соціального захисту прав позивача, а також не попередив виникнення негативних суспільних наслідків, пов`язаних з порушеннями конституційних норм. Отже, позивач вважає, що при розгляді заяви відповідачем застосована не належна правова процедура.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.08.2020 року адміністративний позов було залишено без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Також, даною ухвалою позивача звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір".
25.11.2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив щодо заявлених позовних вимог, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування посилався на те, що відповідно до п. 12.3 рішення Виконкому Тернівської районної у місті ради від 19.07.2017 № 248 «Про затвердження Регламенту виконкому Тернівської районної у місті ради», звернення, що надійшли до голови районної у місті ради, заступника голови районної у місті ради, заступників голови районної у місті ради з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючої справами виконкому районної у місті ради, реєструються у програмі «Звернення громадян» спеціалістами загального відділу Виконкому. Звернуто увагу, що 27.04.2020 жодних звернень від гр. ОСОБА_1 до відповідача - виконкому Тернівської районної у місті ради, не надходило.
Отже, відповідач вважає, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності голови Тернівської районної у місті ради, яка виявилась у порушенні права позивача на інформацію, порушенні порядку розгляду його заяви від 27.04.2020 до голови районної у місті ради є необгрунтованими та безпідставними.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що позивач стверджує, що він звернувся до Виконкому міської ради з заявою від 27.04.2020 року, в якій просив надати одноразову допомогу, як малозабезпеченій сім`ї з 27.04.2020 року, вжити систему заходів, спрямованих на усунення правових, соціальних та інших причин виникнення у позивача складних життєвих обставин та попередити виникнення негативних суспільних наслідків, пов`язаних з відсутністю коштів для життя, сприяти позивачу, як особі, що перебуває у складних життєвих обставинах, які він не в змозі подолати за допомогою наявних засобів і можливостей, та права на одержання допомоги, як малозабезпеченій сім`ї.
Враховуючи бездіяльність відповідача протиправною, яка виявилася у порушенні права на інформацію, у не винесенні за результатами розгляду заяви (запиту) від 27.04.2020 р. правового акту, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Розгляд звернень громадян врегульовано Законом України «Про звернення громадян».
Частиною першою статті 1 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
На підставі статті 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.
Згідно статті 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів (частина перша статті 20 Закону України «Про звернення громадян»).

З матеріалів справи вбачається та підтверджено відповідачем, що 27.04.2020 року від позивача до відповідача не надходило жодних звернень.

На підтвердження своїх тверджень відповідач надав до суду скріншот витягу з програми «Звернення громадян», в якому були зареєстровані письмові звернення з 01.04.2020 року по 08.05.2020 року. Заява ОСОБА_1 від 27.04.2020 року в даному переліку звернень не зареєстрована.

Позивачем не надано до суду доказів направлення заяви від 27.04.2020 року до голови районної у місті ради.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як зазначено у статті 55 Конституції України, кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до завдання, яке сформульоване у ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративне судочинство спрямовано на захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин, що однак, не передбачає застосування заходів захисту щодо від можливих (гіпотетичних, заснованих на гіпотезі) порушень з боку відповідача у майбутньому.

Порушення має бути реальним, наявним на час звернення до суду, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно лише тому, що заявник вважає, що положення певного акту впливають на його правове становище, або ж виходячи з помилкового уявлення про наявний власний інтерес, заснованого (уявлення) на гіпотезі щодо порушення прав чи інтересів позивача у відносинах іншої особи із суб`єктом владних повноважень.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи дійсно щодо особи має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем.

При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

З наведеного вбачається, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів конкретної особи - позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Висновки аналогічного змісту наведені у постанові Верховного Суду України від 07.02.2017 по справі №21-3072а16, постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 855/3/19, постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року по справі № 826/15551/18.

Враховуючи наведене вище, твердження позивача щодо допущеної бездіяльності відповідача є безпідставними та не відповідають дійсності.

Також суд зазначає, що відповідно до положень ст. 249 КАС України, передбачений порядок та підстави постановлення судом окремої ухвали.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 249 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд зазначає, що аналіз викладеної вище норми КАС України вказує, що мета постановлення окремих ухвал як заходу реагування полягає в тому, що суд, якщо виявить під час розгляду справи порушення закону і встановить причини та умови, що сприяли його порушенню, може постановити окрему ухвалу та направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов.

Тому, враховуючи, що під час розгляду справи судом не було виявлено порушення відповідачем прав позивача та норм законодавства, у суду відсутні правові підстави для застосування положень ст. 249 КАС України.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 2 статті 2 та частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи конкретні обставини даної справи, в межах заявлених позивачем аргументів, з урахуванням наданих сторонами письмових доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до голови виконавчого комітету Тернівської районної у м.Кривому Розі ради Солода Віталія Михайловича (вул.Короленко, буд.1а, місто Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50083) про визнання бездійства протиправними і права громадянина на попередження за можливістю страждань і болю на підставі ст. ст. 6, 7 КАС України - відмовити.

Судові витрати у справі не стягуються.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник