Справа № 120/4495/20-а
Суддя: Мацький Є.М.
Дата ухвалення: 2021-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4495/20-а Головуючий у 1-й інстанції: Маслоід Олена Степанівна

Суддя-доповідач: Мацький Є.М.

12 січня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мацького Є.М.

суддів: Сушка О.О. Залімського І. Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності проиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2019 року по 24.04.2020 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2019 року по 24.04.2020 року включно у сумі 219 905 грн. 70 коп. за КВЕД «Грошове забезпечення військовослужбовців».

2. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем 24.04.2020 року на виконання рішень Вінницького окружного адміністративного суду від 07.02.2020 року у справі № 120/4049/19-а та № 120/4048/19-а перераховано на його картковий рахунок суму індексації грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки. Оскільки остаточний розрахунок з позивачем відбувся 24.04.2020 року, а не в день звільнення (26.06.2019 року), як того вимагає законодавство, останній звернувся з заявою до відповідача з проханням нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідач, за наслідками розгляду заяви позивача, листом від 19.05.2020 року за вих. № 2132 відмовив у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відмову мотивував тим, що норми Кодексу законів про працю України не можуть бути застосовані до даних правовідносин, адже позивач був військовослужбовцем.

3. Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених соціальних прав.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

4. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

5. ОСОБА_1 / надалі апелянт /, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

6. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що оскільки остаточний розрахунок з ним проведено лише 24.04.2020, то відповідач на виконання статей 116, 117 КЗпП повинен був виплатити йому середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

7. Судом встановлено, що позивач проходив військову службу на посаді командира батальйону охорони та згідно наказу начальника Головного управління персоналу-заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 19.06.2019 року № 168 був звільнений у запас на підставі ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

8. Відповідно до наказу командира відповідача (по стройовій частині) № 122 від 26.06.2019 року позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 26.06.2019 року.

9. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.02.2020 року у справі № 120/4048/19-а визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані у 2015-2019 роках календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", виходячи з грошового забезпечення позивача станом на дату звільнення з військової служби 26.06.2019 року, та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані у 2015-2019 роках календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", виходячи з грошового забезпечення позивача станом на дату його звільнення з військової служби 26.06.2019 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

10. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.02.2020 року у справі № 120/4049/19-а визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року включно та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року включно. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

11. 06.05.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку.

12. Відповідач, за наслідками розгляду звернення позивача, листом від 19.05.2020 року за вих. №2432, повідомив, що ключовою умовою виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки є наявність вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті належних звільненому працівнику сум. Однак, у даному випадку, у відповідача як роботодавця, відсутня вина у невиплаті позивачеві індексації грошового забезпечення за період 26.06.2019 року по 24.04.2020 року, так як у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січня 2016-лютому 2018 роках у Міноборони не було. Таким чином, відсутні підстави для виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

13. Не погоджуючись з відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

ІІІ. ДОВОДИ СТОРІН

14. Апелянт зазначив, що остаточний розрахунок у зв`язку із звільненням з військової служби відповідач провів лише 24.04..2020, позивач звернуся до відповідача з заявою, в якій просив здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, а саме з 26.06.2019 по 24.04.2020 року. Відповідач, за наслідками розгляду заяви позивача, листом від 19.05.2020 року за вих. № 2132 відмовив у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тому апелянт звернувся до суду з цим позовом про примусове стягнення з військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 219905 грн 70 коп.

15. Відповідач вказав, що умовою виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки є наявність вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті належних звільненому працівнику сум. Однак у даному випадку у відповідача як роботодавця відсутня вина у невиплаті позивачеві індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 рік та грошової компенсації за невикористані у 2015-2019 роках календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Адже у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016-жовтні 2018 років у Міністерства оборони не було.

ІV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

16. Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

17. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

18. Згідно зі статтею 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

19. Постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

V. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

20. Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин норм ст.117 КЗпП України, оскільки спір виник з приводу виплати коштів на виконання рішення суду.

22. Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

23. Суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

24. Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

25. Необхідно зазначити, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

26. При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

27. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18.

30. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

31. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

32. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

33. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

34. Зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

35. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

36. Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

37. Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

38. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

39. Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

40. Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

41. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

42. Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

43. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати).

44. Згідно з довідкою відповідача про доходи (нараховане грошове забезпечення) позивача, середньомісячний заробіток позивача за два останніх місяці перед звільненням з військової служби (квітень-травень 2019 року) складає 30883 грн ((37024,66+24741,37)/2). Отже, середньоденний заробіток позивача становить 1506,49 грн (61766 грн (заробіток за два останніх місяці) / 41 календарний день (20 календарних днів у квітні 2019 року + 21 календарний день у травні 2019 року)).

45. Судом встановлено, що 24.04.2020 на виконання рішень суду відповідач здійснив виплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 39310,67 грн та виплату позивачу індексації грошового забезпечення в сумі 4391,30 грн, що в загальній сумі становить 43701,97 грн.

46. Слід зазначити, що позивачу грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій нараховується за 5 років (2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки), а тому частина такої компенсації, що припадає на кожний місяць з цих 5 років, за які виплачується така компенсація, становить 655,18 грн. (39310,67/5/12 = 655,18 грн.). Відповідно, частина індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року, що припадає на кожний календарний місяць цього періоду (35 місяців) становить 125,46 грн. (4391,30 грн./35 = 125,46 грн.).

47. Таким чином, істотність середньомісячного розміру недоплаченої позивачу суми, у порівнянні з його середньомісячним грошовим утриманням, визначеним у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, становить 2,53 % ((655,18 грн. + 125,46 грн.)/30833 грн. = 0,04), що не можна вважати співмірним.

48. Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.06.2019 року № 122 (по стройовій частині) позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 26.06.2019 року, а остаточний розрахунок з ним проведено 24.04.2020 року, отже періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачу сум, є проміжок часу з 27.06.2019 року (наступний день після звільнення з військової служби) по 23.04.2020 року включно, що становить 302 дні.

49. Суд зауважує, що оскільки остаточний розрахунок відповідачем проведений 24.06.2020 року, кількість днів затримки враховується по 23.06.2020 року включно.

50. Беручи до уваги розмір належних позивачу сум відносно розміру його середньомісячного заробітку, дату звільнення позивача та період часу, протягом якого позивачем вчинялися активні дії щодо відновлення свого порушеного права на отримання індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, тривалість затримки розрахунку при звільненні, суд доходить висновку про необхідність застосування у спірних правовідносинах принципу співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку.

51. Таким чином, з урахуванням середньоденної заробітної плати у сумі 1506,49 грн., сума середнього заробітку за час затримки у 302 дні становить 454959,99 грн. (1506,49 грн. х 302), а відтак, враховуючи принципи розумності, справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що на користь апелянта підлягають стягненню кошти у загальному розмірі 11510,49 грн. (2,53 % від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку).

52. Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 (справа №6-113цс16) дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

53. Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц.

53. При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

54. Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому вона підлягає до часткового задоволення.

VІ. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ.

55. Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

56. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

57. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

58. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

59. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

60. Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, Апеляційний Суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року скасувати.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2019 року по 24.04.2020 року;

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2019 року по 24.04.2020 року включно у сумі 11510,49 грн.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Мацький Є.М.

Судді Сушко О.О. Залімський І. Г.