Справа № 420/11930/20
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2021-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України (; адреса: Люстдорфська дорога, 7, м. Одеса, 65059) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

05 листопада 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України, в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні;

стягнути з Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні за період з 09.11.2019 року по 26.08.2020 року у розмірі 181104,66 грн.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 05.11.2020 року о 17:32:51 справа №420/11930/20 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) згідно ст.263 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його 08.11.2019р. звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу, знято зі всіх видів забезпечення, проте в день звільнення з позивачем розрахунок не було проведено у повному обсязі, а саме не проведено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані у 2015-2019 календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.07.2020 року у справі №420/1029/20 суд визнав протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язав нарахувати спірні виплати, а 26.08.2020 року Південне Одеське територіальне управління Національної гвардії України виплатило 32055,13грн. Позивач вказує, що оскільки розрахунку з ним у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, не було здійснено, це є підставою дня відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме стягнення середнього заробітку (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні за 198 днів затримки у сумі 181104,66грн.

24.11.2020 року за вх.№ЕП/22238/20 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що законодавством не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків його порушення. Вказує, що застосування ст.117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у відносинах публічної служби, у тому числі служби в лавах Національної гвардії України. До грошового забезпечення військовослужбовців не входить грошова компенсація за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій. Підкреслює, що при зменшенні розміру відшкодування суд має враховувати певні чинники, а позицію щодо цього викладено у Постановах Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та перевіривши їх наданими доказами, суд встановив наступне та дійшов таких висновків.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с.15) ОСОБА_1 є учасником бойових дій.

Як встановлено рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.07.2020р. у справі №420/1029/20, наказом начальника Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України №48-о/с від 01.11.2019 року, прапорщика ОСОБА_1 , старшого інструктора (з водіння) бронегрупи групи спеціального призначення (бойового та матеріально-технічного забезпечення) окремого загону спеціального призначення Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України, було звільнено з військової служби у запас Збройних сил України відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно Витягу з наказу начальника Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України №247 від 08.11.2019 року, позивача виключено зі списків особового складу частин та всіх видів забезпечення (а.с.16), при цьому компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій йому не нараховувалася.

05 грудня 2019 року позивач звернувся до Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України та Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України з вимогою щодо нарахування та сплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, що передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до виплати йому, як учаснику бойових дій, а не отримавши відповідь звернувся до суду із позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.07.2020 року у справі №420/11930/20 визнано протиправною бездіяльність Одеського територіального управління Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08 листопада 2019 року.

Зобов`язано Одеське територіальне управління Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08 листопада 2019 року (а.с.17-32).

Вказане рішення набрало законної сили 07.08.2020 року.

26 серпня 2020 року на картковий рахунок позивача від відповідача було зараховано 32055,13 грн. (а.с.38) компенсації.

23 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у якій просив нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.11.2019 року по 26.08.2020 року у зв`язку із невиплатою йому при звільненні вказаної компенсації.

Заява зареєстрована відповідачем 09.11.2019р. за вх. №В-89.

Станом на момент звернення позивача до суду відповідь надана не була, втім листом від 10.11.2020 року №3/32/2-3226 направлено на адресу позивача відповідь про направлення розрахунку суми грошової компенсації, а також повідомлено про перерахування суми компенсації за неотримане речове майно (а.с.54).

Позивач, вважаючи, що відповідач порушив строки розрахунку при його звільненні та повинен сплатити на його користь середній заробіток за 198 днів затримки, звернувся до суду з позовною заявою.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

За приписами частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття "якість закону" таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria", заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), "Олександр Волков проти України" ("Oleksandr Volkov v. Ukraine", заява № 21722/11, § 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" від 11 листопада 1996 року "Cantoni v. France", заява № 17862/91, § 31-32, "Вєренцов проти України" від 11 квітня 2013 року "Vyerentsov v. Ukraine", заява № 20372/11, § 65).

Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 сформулювала такі висновки:

- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Із системного тлумачення положень частин першої та другої статті 117 КЗпП України можна дійти висновку, що частина перша цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником, а частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року № 810/451/17.

У справі, що розглядається, в день звільнення позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, затримка тривала 198 днів (з 09.11.2019р. по 26.08.2020р.).

Сума компенсації виплачена позивачеві 26 серпня 2020 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

При цьому, факт проведення виплати компенсації саме 26 серпня 2020 року підтверджено документально.

Отже, за встановлених обставин справи, до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум (розмір компенсації) був спірним.

Ураховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд вважає порушеним право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати на підставі статті 117 КЗпП України, а бездіяльність відповідача у вигляді непроведення нарахування та виплати цієї компенсації за зверненням позивача від 23.10.2020р. - протиправною.

При цьому, суд враховує правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 та від 13 травня 2020 року №810/451/17.

Посилання відповідача у цьому контексті на позицію Верховного Суду у постанові від 22.01.2020 року №620/1982/19 суд не приймає, оскільки у даній справі вирішувалось питання щодо строку звернення до суду, а не вирішення спірних правовідносин по суті. Представник позивача у відзиві вказує про пропуск позивачем строку звернення до суду, однак відповідного клопотання про залишення позовної заяви без розгляду не заявляє, а суд не убачає підстав для цього, оскільки на спірні виплати строк звернення до адміністративного суду з позовом не поширюється.

Суд звертає увагу на те, що ст.117 КЗпП України не встановлює залежність між виплатою середнього заробітку та своєчасної виплати заробітку. Норма встановлює обов`язок роботодавця здійснити виплату належних звільненому працівникові сум, що включає не лише складові грошового забезпечення, а й інші суми, виплата яких пов`язана із фактом звільнення особи.

Згідно з ч.1 ст.27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно норм абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100), у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

З аналізу вказаної норми вбачається, що середньомісячна заробітна плата у даному випадку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт).

Тому, подією, з якою пов`язане вчинення відповідачем дій щодо нарахування позивачу суми компенсації невикористаної щорічної додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення, є виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що позивача виключено зі списків особового складу наказом від 08.11.2019 року № 247, суд дійшов висновку, що при здійсненні розрахунку суми компенсації повинна бути врахована саме середньоденна заробітна плата позивача останніх двох календарних місяців роботи, що передують його звільненню - вересень та жовтень 2019 року.

Згідно довідки №12 від 24.01.2020 року за два повні календарні місяці вересень-жовтень 2019 року позивачу нараховано 35281,44 (17640,72+17640,72) грн. Протягом цих двох місяців було 43 робочих дні. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить 35281,44 : 43 = 820,50 грн.

Період з 08 листопада 2019 року по 26 серпня 2020 року включає 198 календарних днів, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 198 дні*820,50 грн. = 162549 грн.

Вирішуючи спір по суті щодо суми середнього заробітку за час затримки, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постановах від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 та від 26.02.2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо необхідності дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд може зменшити належні до виплати суми. При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 року.

Суд для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за несвоєчасну виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, враховує: тривалість строку між звільненням позивача з військової служби і, відповідно, непроведенням з ним повного розрахунку (листопад 2019 року), та зверненням до суду з позовом про нарахування компенсації (лютий 2020 року); співмірність ймовірного розміру майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні працівника, та заявлених позивачем до виплати сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності, враховуючи також, що компенсація була сплачена відповідачем невідкладно після набрання рішенням суду у справі №420/1029/20 законної сили 26.08.2020р., зменшуючи розмір середнього заробітку, що присуджується до стягнення.

Суд зазначає, що відсоток невчасно виплаченого грошового забезпечення позивача (істотність частки) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 19,72 % (32055,13 грн. / 162549 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (198 днів)) х 100).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню (з урахуванням принципу співмірності) становить: 820,50 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 19,72 % х 198 (дні затримки розрахунку) = 32036,91 грн.).

Вказаний підхід узгоджується із позицією Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку з розміром компенсації, характером цієї заборгованості, поведінкою позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру середнього заробітку за час затримки у сумі 32036,91грн.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а доводи відповідача відхиляє з вищенаведених мотивів.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій на підставі Закону України "Про судовий збір", розподіл судових витрат у відповідності до статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. ст.241-246, 250, 255, 260-263, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України (; адреса: Люстдорфська дорога, 7, м. Одеса, 65059) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за його заявою від 23.10.2019р. (вх.№В-89 від 03.11.2019р.).

Стягнути з Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.11.2019 року по 26.08.2020 року у розмірі 32036 (тридцять дві тисячі тридцять шість)грн. 91коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян