Справа № 420/11645/20
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2021-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

02 листопада 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому представник позивача просить суд:

визнати протиправною відмову Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком згідно п.1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 період здійснення нею підприємницької діяльності з 16.01.1995 року по 31.03.2002 року, а також період з 01.01.2004 року по 31.12.2011 року та зобов`язати призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком згідно п.1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 03.07.2020 року.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа №420/11645/20 о 10:58:30 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) згідно ст.263 КАС України.

В обґрунтування вимог позову зазначено, що після досягнення позивачкою пенсійного віку вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії. За результатом поданих до пенсійного органу документів було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії з підстав відсутності достатнього страхового стажу, який склав 22 роки 1 місяць з необхідних 27 років. Зумовлене це не включенням окремих періодів роботи позивачки як підприємця з 1995 року по 01.04.2002 року та з 01.01.2004 року по 31.12.2011 року. Позивачка не погоджується із таким висновком пенсійного органу, а спірні періоди вважає підтвердженими. Позивачка вказує, що періоди її роботи підтверджуються відомостями, наданими Головним управлінням ДПС в Одеській області, а також платіжними документами про сплату ЄСВ. З огляду на це, підстави для відмови у призначенні пенсії відсутні.

25.11.2020 року за вх.№50197/20 від представника Головного управління надійшла заява про приєднання до матеріалів справи копії пенсійної справи, а за вх.№50199/20 - відзив на позовну заяву. Надаючи обґрунтування власної правової позиції стосовно спірних правовідносин представник пенсійного органу зазначив наступне:

по-перше, з метою обліку окремих періодів роботи позивачки як приватного підприємця та вирішення питання щодо включення таких періодів до страхового стажу їй було рекомендовано звернутись до пенсійного органу, а також зазначено на необхідності надання додаткових документів, однак цього зроблено не було;

по-друге, в частині зарахування до страхового стажу періоду роботи з 16.01.1995 року по 31.03.2002 року, а також періоду з 01.01.2004 року по 31.12.2011 року такі дані підтверджуються до 01.07.2000 року на підставі документів про сплату страхових внесків, а з 01.07.2000 року - за даними реєстру застрахованих осіб. При цьому, з 01.01.2004 року відомості з реєстру є виключним джерелом інформації для визначення строків страхового стажу, однак такі відомості в реєстрі щодо позивачки відсутні. Зумовлено це, як стверджує відповідач, неподанням річних звітів за 2004-2011 роки;

по-третє, зобов`язання відповідача призначити позивачці пенсію суперечить дискреційному характеру повноважень пенсійного органу і не може передбачати втручання, а тому задоволенню не підлягає.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.45-46), 03.07.2020 року звернулася до Головного управління ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком (а.с.41).

Згідно розписки-повідомлення (а.с.42) до заяви позивачкою надано:

довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру (а.с.48);

паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 (а.с.45-47);

копію трудової книжки серії НОМЕР_3 (а.с.49-50),

а також інші документи:

копію атестату НОМЕР_4 від 07.07.1977 року, довідки з ДПІ про облік як суб`єкта підприємницької діяльності №143/Б/15-32-51-09-32 від 04.09.2019 року, довідки про заробітну плату до 01.07.200 року, документ про стаж, квитанції (14 документів) та свідоцтво про шлюб.

Згідно розрахунку відповідача страхового стажу ОСОБА_1 він складає 22 років 1 місяць (а.с.40). При цьому, до вказаного періоду не було включено періоди з 16.01.1995 року по 31.03.2002 року, а також період з 01.01.2004 року по 31.12.2011 року.

03.07.2020 року позивачка подала заяву про винесення рішення про призначення пенсії на підстав наданих документів, повідомивши, що інших документів наміру надавати позивачка не має (а.с.61).

10.07.2020 року Управлінням застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення №10 «Про відмову в перерахунку пенсії», яким ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії за віком на підставі наданих нею документів (а.с.39). Зазначено, що для вирішення питання щодо призначення пенсії за віком рекомендовано звернутись до пенсійного органу.

Відмова у призначенні пенсії вмотивована тим, що згідно ст.26 Закону №1058 для цього потрібен страховий стаж не менше 27 років, а страховий стаж заявниці становить 22 роки 1 місяць.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивачка звернулась Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Положенням ст. 24 цього ж Закону визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в стаж роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору, а також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 - основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. У тих випадках коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку із неврахуванням до страхового стажу періодів здійснення позивачкою підприємницької діяльності з 16.01.1995 року по 31.03.2002 року, а також з 01.01.2004 року по 31.12.2011 року.

З приводу цього суд зазначає наступне.

Згідно п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1, (в редакції постанови правління ПФУ від 26 грудня 2018 року № 29-1) до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення

Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно надається довідка про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.

Отже, належними доказами, якими підприємець може підтвердити свій стаж можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01 липня 2000 року - довідка Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, після 01 липня 2000 року - довідка із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

При цьому, згідно зі змінами, внесеними Постановою Пенсійного фонду № 11-1 від 23.05.2018 року, введені особливості врахування окремих строків страхового стажу, а також особливості перевірки відомостей щодо страхового стажу.

По-перше, за період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У відзиві на позовну заяву представник пенсійного органу зазначив, що відомості у реєстрі щодо позивачки відсутні, однак довідка, видана відділом персоніфікованого обліку, у матеріалах пенсійної справи відсутня. Тому твердження представника відповідача щодо відсутності відомостей щодо ОСОБА_1 у реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, не підтверджені належними та допустимими доказами. Поряд із цим, відсутність у матеріалах пенсійної справи такої довідки свідчить про порушення порядку прийняття рішення про призначення пенсії, адже за змістом п.2.1 Положення формування такої довідки є обов`язком пенсійного органу під час вирішення питання про призначення пенсії.

Особливої уваги у цьому контексті суд приділяє тому, що позивачкою до матеріалів справи надано копії квитанцій про сплату страхових внесків (а.с.18-25), які згідно повідомлення-розписки надавались разом із заявою про призначення пенсії, а у рішенні №10 від 10.07.2020 року оцінку вказаних документів не наведено, тобто при прийнятті рішення відповідач не урахував усі обставини, що мали значення для його прийняття.

По-друге, для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно надається довідка про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.

Згідно довідки про дані суб`єктів підприємницької діяльності №505-19 від 20.08.2019 року, виданої Відділом документального та інформативного забезпечення Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради, позивачку зареєстровано фізичною особою-підприємцем 17.05.1999 року (а.с.13). Такі ж відомості відображені у Свідоцтві про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (а.с.10).

Вказані документи надавались до пенсійного органу 03.07.2020 року разом із заявою про призначення пенсії, однак знову ж таки у рішенні мотиви їх неврахування не наведено.

Таким чином, під час прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії за віком Головне управління не врахувало всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, порушило процедуру прийняття рішення у вигляді непідготовки довідки з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також не надало належну оцінку доданим до заяви про призначення пенсії документам.

Крім цього, у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що пенсійний орган вчинив всіх необхідних та залежних від нього дій, адже повідомив позивачку про необхідність надання додаткових документів та звернення до пенсійного органу для з`ясування додаткових обставин.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів на вчинення пенсійним органом дій чи виконання пенсійним органом своїх обов`язків щодо пошуку інформації.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам та способу захисту порушених прав в контексті відповідності процесуальному законодавству та принципу пропорційності суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно п.1, 2 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

При дослідженні судом обставин даної справи встановлено, що встановлення факту не врахування страхового стажу без будь-яких інших правових наслідків не є ефективним засобом захисту порушених прав ОСОБА_1 . Більше того, вказаний висновок відповідача оформлений відповідним рішенням - №10 від 10.07.2020 року.

З огляду на зазначене суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним та скасувати рішення Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №10 від 10.07.2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії, оскільки саме цим рішенням опосередкована неправомірна відмова у врахуванні спірного періоду роботи позивачки за її заявою про призначення пенсії.

Щодо відновлення порушених прав позивача, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 17.05.1999р. (а.с.62) та 03.12.2018р. відбулася державна реєстрація.

При вирішенні питання щодо врахування спірного періоду з 01.01.2004 року по 31.12.2011 року відповідачем було порушено п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та не отримано у встановленому порядку довідки з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відомості, які містяться у такій довідці, відсутні і у суду, а тому в частині зазначеного періоду питання щодо його врахування чи неврахування залишається в межах компетенції пенсійного органу.

Тому суд вважає, що належним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 03.07.2020 року та прийняти рішення з дотриманням вимог п.2.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, враховуючи, що відповідачем не обґрунтована правомірність свого рішення, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а доводи відповідача суд відхиляє з наведених вище підстав.

Суд відмовляє у позові в частині вимог про зобов`язання зарахувати до стажу роботи конкретні періоди та зобов`язання призначити та виплачувати пенсію, вважаючи їх передчасними, адже відповідач має повторно розглянути питання, порушене позивачкою, та встановити стаж роботи, перевіривши усі необхідні відомості.

Відповідно до ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. (а.с.8), ці витрати покладаються на відповідача.

Суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судових витрат зі сплати судового збору у сумі 840грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260,263, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №10 від 10.07.2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 03.07.2020 року вх. №5337 та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян