Справа № 826/3560/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3560/18 Суддя першої інстанції: Арсірій Р.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Карпушової О.В.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняту у порядку письмового провадження ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної авіаційної служби України про визнання незаконними актів та визнання незаконним і скасування наказу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної авіаційної служби України (далі - Відповідач, Державіаслужба) про:

- визнання незаконними результатів службового розслідування, а саме актів службового розслідування, проведених згідно наказу Державіаслужби від 26.05.2017 року №395 та згідно наказу Державіаслужби від 26.06.2017 року №492;

- визнання незаконним та скасування наказу від 24.11.2017 року №396 о/с.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.11.2020 року закрито провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України у зв`язку з неналежністю її розгляду у порядку адміністративного судочинства. При цьому суд першої інстанції виходив з того, посада, яку обіймає ОСОБА_1 , не належить до посад публічної служби, а відтак робота останньої у державній установі не дає підстав стверджувати про необхідність вирішення цього трудового спору у порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з викладеним в ухвалі рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та прийняти рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що суд першої інстанції невірно визначив предмет спору, віднісши його до трудового, у той час як предметом оскарження є дії та рішення суб`єкта владних повноважень щодо фізичної особи. Підкреслює, що суд безпідставно вказав на необхідність розгляду цієї справи у порядку цивільного судочинства попри те, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07.02.2018 року у справі №761/3851/18 відмовлено у відкритті провадження та вказано на необхідність вирішення даного спору у порядку адміністративного судочинства.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13.01.2021 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Державіаслужба просить залишити її без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що державний інспектор з авіаційного нагляду прирівнюється до осіб, які проходять публічну службу, а відтак звернення до суду із вказаним позовом відбувалося поза межами встановленого КАС України місячного строку, що має своїм наслідком залишення його без розгляду.

У судовому засіданні Позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили суд її вимоги задовольнити повністю з викладених у ній підстав.

Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а ухвалу суду першої інстанції - скасувати в одній частині та змінити в іншій, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Державної авіаційної служби України від 24.11.2017 року № 396 о/с «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Державіаслужби», на виконання наказу Державної авіаційної служби України від 29.06.2017 року № 492 «Про проведення службового розслідування» стосовно дій працівників Державіаслужби під час виконання функціональних обов`язків з видачі сертифікатів відповідності ТОВ «Медінжиніринг», ТОВ «Ватек» та інших суб`єктів авіаційної діяльності, в межах проведення службового розслідування, Комісією з проведення службового розслідування встановлено неналежне виконання службових обов`язків під час здійснення процедур щодо видачі Сертифікату відповідності № 043, виданого 26.05.2017 року Fstrophysics Inc. (USA) (уповноважений представник - заявник ТОВ «Медінжиніринг»), у зв`язку з чим оголошено догану на підставі ст. ст. 147-149 Кодексу законів про працю України ОСОБА_1 , державному інспектору з авіаційного нагляду за безпекою авіації відділу нагляду за станом авіаційної безпеки при організації повітряного руху, підготовки персоналу, нормативного забезпечення та захисту від кіберзагроз департаменту авіаційної безпеки (т. 1 а.с. 10).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 2, 4, 19 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про державну службу» (далі - Закон), Положення про Державну авіаційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 року №520 (далі - Положення №520), а також Посадової інструкції державного інспектора з авіаційного нагляду за безпекою авіації відділу нагляду за станом авіаційної безпеки при організації повітряного руху, підготовки персоналу, нормативного забезпечення та захисту від кіберзагроз департаменту авіаційної безпеки Державної авіаційної служби України, затверджену директором департаменту авіаційної безпеки Державної авіаційної служби України 05.01.2015 року, суд першої інстанції прийшов до висновку, що за своєю суттю спірні правовідносини мають ознаки трудового спору, а відтак з урахуванням того, що посада, яку обіймає Позивач, не належить до публічної служби, юрисдикція адміністративного суду на них не поширюється. Крім того, суд зауважив, що висновки щодо юрисдикції цього спору, зроблені в ухвалі Шевченківського районного суду міста Києва від 07.02.2018 року у справі №761/3851/18, відхиляються з огляду на те, що вони зроблені без отримання та дослідження доказів у справі.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може погодитися з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Частина 1 статті 2 КАС України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, до публічної служби у розумінні адміністративного процесуального закону віднесено:

- діяльність на державних політичних посадах та у державних колегіальних органах;

- професійну діяльність суддів, прокурорів;

- військову службу та альтернативну (невійськову) служба;

- іншу державну службу;

- патронатну службу в державних органах;

- службу в органах влади Автономної Республіки Крим та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Отже, як свідчать матеріали справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на жодній з визначеної п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України службі ОСОБА_1 не перебуває.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до п. 1 Положення №520 Державна авіаційна служба (Державіаслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури, який реалізує державну політику у сфері цивільної авіації та використання повітряного простору України та є уповноваженим органом з питань цивільної авіації.

Згідно Посадової інструкції державного інспектора з авіаційного нагляду за безпекою авіації відділу нагляду за станом авіаційної безпеки при організації повітряного руху, підготовки персоналу, нормативного забезпечення та захисту від кіберзагроз департаменту авіаційної безпеки Державної авіаційної служби України, затвердженої головою Державіаслужби України 01.02.2017 року (далі - Посадова інструкція; т. 2 а.с. 90-94), державний інспектор призначається і звільняється головою Державіаслужби згідно чинного законодавства України (п. 1.1). До його прав належить, зокрема, давати обов`язкові для відповідальних посадових осіб підконтрольних суб`єктів авіаційної діяльності вказівки і рекомендації щодо усунення виявлених недоліків в частині забезпечення авіаційної безпеки та контролювати їх виконання у зазначений термін (п. 3.3); під час проведення перевірок вимагати від керівників суб`єктів авіаційної діяльності, Украероруху, навчальних центрів усунення від роботи фахівців, рівень підготовки яких або дії створюють загрозу авіаційній безпеці (п. 3.4); перевіряти документацію з питань авіаційної безпеки авіаційного персоналу, авіаційної техніки, у тому числі й іноземних авіакомпаній в Україні, а також експлуатантів, що мають український сертифікат у будь-якій країні світу (п. 3.7); складати протоколи, розглядати справи про правопорушення та застосовувати фінансові санкції відповідно до Повітряного кодексу України та Кодексу України про адміністративні правопорушення (п. 3.13).

Крім того, пунктом 4.8 Посадової інструкції передбачено, що державний інспектор несе відповідальність за неякісне або несвоєчасне виконання посадових обов`язків та завдань, бездіяльність або невикористання наданих йому прав, порушення норм етики поведінки державного інспектора та обмежень, пов`язаних з призначенням на посаду державного інспектора.

У свою чергу, відповідно до п. 8 Положення про відділ нагляду за станом авіаційної безпеки при організації повітряного руху, підготовки персоналу, нормативного забезпечення та захисту від кіберзагроз департаменту авіаційної безпеки Державної авіаційної служби України, затвердженого директором департаменту авіаційної безпеки Державної авіаційної служби України 05.01.2015 року (далі - Положення про відділ; т. 2 а.с. 122-129), державні інспектори з авіаційного нагляду за безпекою авіації несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх функціональних обов`язків, несвоєчасне і неякісне виконання доручень, недотримання трудової дисципліни (п. 8.2). Державні інспектори несуть відповідальність і в інших випадках, передбачених наказом Мінтрансзв`язку України від 09.02.2010 року №307/17602 «Про затвердження Положення про державного інспектора з авіаційного нагляду у Державній авіаційній службі України» та законодавства про працю. Законом України «Про державну службу» (п. 8.3).

За визначенням пункту 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

Викладене, у свою чергу, свідчить, що при виконанні своїх посадових обов`язків державний інспектор з авіаційного нагляду за безпекою авіації може діяти як суб`єкт владних повноважень у розумінні положень КАС України.

При цьому колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постанові від 02.10.2019 року у справі №815/1594/17, в якій надавалася оцінка правовому статусу помічника судді у розрізі його функціональних та посадових обов`язків після набрання чинності Законом України «Про державну службу» 01.05.2016 року.

Так, в указаній постанові зазначено, що запровадження нового регулювання порядку проходження державної служби, за яким посади помічників судді відносяться до патронатної служби і не відносяться до державної служби, означає, що змінився їхній статус, але не змінилися обсяги прав та обов`язків цієї посади, сфера його діяльності, і що така посадова особа припинила виконувати функції державного судового органу влади в частині виділених (делегованих) йому посадовою особою (суддею) та на підставі вимог законодавства повноважень або, іншими словами, виконувати функції публічної особи, якою є робота, сфера (коло) його діяльності, унормований обсяг прав та обов`язків, які визначають її компетенцію у зв`язку з обійманням нею посади помічника судді. Головною особливістю цієї посади є те, що ця особа допомагає судді виконувати його повноваження у такій публічній сфері діяльності, як правосуддя.

Отож, принаймні тільки за окресленими властивостями, які характеризують правовий статус помічника судді, його повноваження, призначення, функції та завдання, можна визнати, що особа, яка обіймає посаду помічника судді, повинна підпадати під визначення особи, яка здійснює публічну службу. У разі виникнення спору за її участі з приводу прийняття на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, на такі спори має поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Порівняльний аналіз Посадової інструкції державного інспектора, затвердженої Директором департаменту авіаційної безпеки Державної авіаційної служби України 05.01.2015 року (т. 2 а.с. 130-135), а також Посадової інструкції державного інспектора, затвердженої Головою Державіаслужби 01.02.2017 року (т. 2 а.с. 90-94) дає підстави вважати, що обсяг функціональних та посадових обов`язків державного інспектора у сфері авіаційного нагляду за безпекою авіації не змінився, а навпаки - був розширений шляхом встановлення повноважень державного інспектора складати протоколи, розглядати справи про правопорушення та застосовувати фінансові санкції. Викладене, зважаючи на правовий статус Державіаслужби, а також з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №815/1594/17, дає підстави стверджувати, що служба державного інспектора авіаційного нагляду за безпекою авіації має всі ознаки публічної, а відтак спір щодо проходження служби державним інспектором авіаційного нагляду повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства, що не було враховано судом першої інстанції.

До того ж, суд апеляційної інстанції вважає за необхідно підкреслити, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07.02.2018 року було відмовлено у відкритті провадження у справі №761/3851/18 за позовом ОСОБА_1 до Державіаслужби про визнання актів щодо накладення дисциплінарного стягнення незаконними та скасування наказу на підставі п. 1 ч. 2 ст. 186 ЦПК України у зв`язку з тим, що заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства. Крім того, в ухвалі суду зазначено, що цей спір підлягає вирішенню у порядку КАС України.

На переконання судової колегії, постановлення Шевченківським районним судом міста Києва ухвали про відмову у відкритті провадження у цивільній справі, обґрунтованої тим, що цей спір не належить розглядати в порядку цивільного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права Позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

З урахуванням наведеного, навіть за умови, якщо б цей спір не підлягав вирішенню у порядку адміністративного судочинства, розгляд цієї справи повинен був бути завершений саме за правилами КАС України. В іншому ж випадку право особи на судовий захист було б поставлено під загрозу, що ні національним, ні міжнародним законодавством не допускається.

Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі №815/1594/17, від 16.09.2020 року у справі № 804/8836/17.

За таких обставин, заважаючи на публічно-правовий характер служби державного інспектора авіаційного нагляду, а також з огляду на те, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07.02.2018 року було відмовлено у відкритті провадження в аналогічній справі, судова колегія приходить до висновку про помилковість позиції суду першої інстанції про неналежність розгляду позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 24.11.2017 року №396 о/с у порядку адміністративного судочинства.

Щодо посилання Апелянта на те, що Окружним адміністративним судом міста Києва невірно визначено предмет позову, а відтак безпідставно віднесено цю справу до трудового спору, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції було вірно визначено предмет спору, позаяк оскарження рішення органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи і є трудовим спором (стаття 150, глава XV Кодексу законів про працю України), який з огляду на специфічний склад учасників справи підлягає розгляду і вирішенню у порядку адміністративного судочинства.

Разом з тим, щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними результатів службового розслідування, а саме актів службового розслідування, проведених згідно наказу Державіаслужби від 26.05.2017 року №395 та згідно наказу Державіаслужби від 26.06.2017 року №492, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Перетяка проти України» від 21.12.2020 року наголошено, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 5 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Завданням адміністративного судочинства згідно ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Обов`язковою ознакою дій, рішень чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язків характер. Висновки, відомості чи інформація, викладені в акті, не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Водночас певні судження органу про певні факти є висновками тільки такого органу, зазначення яких у таких документах не суперечить чинному законодавству. Такі відомості акту можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень, дій, в основу яких покладені такі зафіксовані в акті відомості.

Так, за своєю правовою природою акт службового розслідування - це службовий документи, який фіксує певні обставини та є носієм доказової бази для прийняття рішення про застосування дисциплінарного стягнення до особи у випадку виявлення певних порушень.

У такому випадку вказаний документ не належить до правових документів, які встановлюють відповідальність посадової особи та, відповідно, не є актами індивідуальної дії у розумінні положень КАС України.

Наведені висновки також узгоджуються й з аналізом змісту положень пункту 8 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 року №950 (далі - Порядок №950), в якому закріплено, що за результатами службового розслідування члени комісії складають акт, у якому зазначаються:

факти, які стали підставою для проведення службового розслідування, посада, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, строк перебування на займаній посаді особи, стосовно якої проведено службове розслідування;

заяви, клопотання, пояснення та зауваження особи, стосовно якої проведено службове розслідування;

висновки службового розслідування, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, причини та умови, що призвели до порушення, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення чи обставини, що знімають з особи, стосовно якої проведено службове розслідування, безпідставні звинувачення або підозру;

обґрунтовані пропозиції щодо усунення виявлених порушень та притягнення у разі потреби винних осіб до відповідальності згідно із законодавством.

При цьому, у п. п. 10, 11 Порядку №950 передбачено, що акт службового розслідування на вимогу особи, стосовно якої проведено службове розслідування, повинен розглядатися в її присутності.

За результатами розгляду акта службового розслідування керівник органу приймає у десятиденний строк з дати його надходження відповідне рішення, з яким ознайомлюється особа, стосовно якої проводилося службове розслідування.

За результатами службового розслідування особа, стосовно якої проведено службове розслідування, може бути притягнута до відповідальності згідно із законодавством.

Рішення за результатами службового розслідування може бути оскаржено особою, стосовно якої проведено службове розслідування, згідно із законодавством.

Отже, акт службового розслідування є засобом фіксації порушень, встановлених у ході такого розслідування. У той час як викладена у ньому інформація є підставою для прийняття рішення про застосування дисциплінарного стягнення, яке у спірному випадку оформлюється наказом.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що акт службового розслідування не є рішеннями суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для особи, дії якої перевірялися, тому його висновки не можуть бути предметом спору. Указаний документ є носієм доказової інформації про виявлені уповноваженим органом порушення вимог законодавства посадовими особами цього ж органу, документами, на підставі яких приймається відповідне рішення про накладення дисциплінарного стягнення, а тому оцінка акту, у тому числі й оцінка дій службових осіб органу щодо його складання, викладення у ньому висновків розслідування, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акту.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 року у справі № 813/2524/17, від 10.05.2018 року у справі № 811/119/13-а , від 16.07.2020 року у справі № 826/4/16.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постановах від 22.03.2018 року у справі № П/9901/135/18, від 31.01.2019 року у справі № 9901/56/19, від 27.06.2019 року у справі № 9901/920/18, поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку, що оскарження акту службового розслідування не може бути предметом судового захисту у порядку будь-якого судочинства, позаяк не створює жодних юридичних фактів для особи, щодо якої їх складено.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.07.2020 року у справі № 420/647/19, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

Відтак, оцінка акту службового розслідування, у тому числі й оцінка дій службових осіб органу щодо його складання, викладення у ньому висновків, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого документа, у даному випадку - наказу від 24.11.2017 року №396 о/с.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірно висновку про необхідність закриття провадження у частині позовних вимог про визнання незаконними результатів службового розслідування, а саме актів службового розслідування, проведених згідно наказу Державіаслужби від 26.05.2017 року №395 та згідно наказу Державіаслужби від 26.06.2017 року №492, однак обґрунтував свою позицію із невірним застосуванням норм процесуального права та безпідставно вказав на необхідність розгляду цих вимог у порядку цивільного судочинства, залишивши поза увагою те, що такі вимоги взагалі не підлягають судовому розгляду. За таких обставин оскаржувана ухвала суду першої інстанції у відповідній частині підлягає зміні щодо мотивів її прийняття.

Водночас, щодо вимог апеляційної скарги про задоволення позову у повному обсязі колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції спір у цій справі по суті вирішений не був, що унеможливлює його вирішення судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду ухвали про закриття провадження у справі. Крім того, приписи ст. ст. 312 та 320 КАС України не передбачать повноважень адміністративного суду апеляційної інстанції приймати рішення по суті позовних вимог за наслідками апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведених обставин у сукупності, а також зважаючи на те, що за своїм змістом спірні правовідносини в частині визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення належать до юрисдикції адміністративного суду, у той час як вимоги про визнання незаконними актів службових розслідувань взагалі не підлягають судовому розгляду, судова колегія приходить до висновку про помилковість постановленої Окружним адміністративним судом міста Києва оскаржуваної ухвали та необхідність скасування її в одній частині та зміні в іншій.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України).

Згідно ч. 2 ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У свою чергу, в силу приписів ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про закриття провадження у справі було порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково - ухвалу суду першої інстанції скасувати в частині закриття провадження щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу, а справу у цій частині направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. У частині закриття провадження щодо позовних вимог про визнання незаконними актів службового розслідування ухвалу суду першої інстанції необхідно змінити у мотивувальній частині.

Щодо вимог Апелянта про відшкодування ОСОБА_1 сплаченого судового збору у розмірі 3 511,60 грн., то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що розподіл судових витрат, в тому числі і за подання апеляційної скарги, здійснює той суд, який ухвалив остаточне рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

При цьому судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, за правилами процесуального закону, ухвалення рішення про скасування ухвали суду із направленням справи для продовження розгляду унеможливлює вирішення питання про зміну розподілу судових витрат, сплачених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, так і про розподіл судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції.

Аналогічний висновок щодо застосування даних норм права викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №756/6141/16-а, а також в ухвалах Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі №297/96/16-а, від 07.03.2018 року у справі №826/13401/15, від 02.05.2018 року у справі №826/8062/15.

Таким чином, оскільки за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.11.2020 року про закриття провадження у справі у справі рішення по суті спору Шостим апеляційним адміністративним судом не приймається, то вирішення таким судом питання про розподіл судових витрат за правилами ч. ч. 1, 6 ст. 139 КАС України неможливе.

При цьому колегією суддів звертається увага, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Керуючись ст. ст. 139, 238, 242-244, 250, 308, 310, 312, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року - скасувати в частині закриття провадження щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу.

Справу у цій частині направити до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року - змінити, зазначивши, що підстави для закриття провадження щодо позовних вимог про визнання незаконними актів службового розслідування викладені у мотивувальній частині даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню у частині направлення справи на продовження розгляду до суду першої інстанції. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції у частині, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.В. Карпушова

Повний текст постанови складено та підписано « 13» січня 2021 року.