Справа № 120/6486/20-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 р. Справа № 120/6486/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Слободонюка М.В., розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну за позовом ОСОБА_1 до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (позивачка, ОСОБА_1 ), які подані та підписані її представником - адвокатом Пушкарьовим Ігорем Олеговичем (адвокат, Пушкарьов І.О.), до Військової частини НОМЕР_1 та Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

Заявлені позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю суб`єктів владних повноважень щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також індексації грошового забезпечення.

Ухвалою суду від 09.11.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за даним позовом (справа № 120/5469/20-а) та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Втім, іншою ухвалою суду від 09.11.2020 року позовні вимоги у справі №120/5469/20-а роз`єднано. Зокрема, позовні вимоги ОСОБА_1 до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії виділено в самостійне провадження, а матеріалам цієї справи присвоєно новий єдиний унікальний номер - 120/6486/20-а.

Ухвалою від 10.11.2020 року вказана справа прийнята до провадження судом. Цією ж ухвалою встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

03.12.2020 року та в подальшому 11.12.2020 року від відповідача - Військового інституту телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення адміністративного позову, посилаючись на його необґрунтованість. Зазначає, що відповідно до п.п. 17 та 18 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. При цьому, відповідач наголошує, що додаткова відпустка учасникам бойових дій не замінюється грошовою компенсацією та у разі звільнення військовослужбовця, який має право на таку відпустку, за неї не виплачується грошова компенсація за дні невикористаної відпустки. Окрім цього, відповідач також просить суд врахувати правові висновки Верховного Суду, висловлені в постанові від 13.06.2018 року по адміністративній справі № 545/1881/16-а, згідно яких додаткова відпустка, що надається учасникам бойових дій та інвалідам війни, не належить до категорії щорічних, а отже, на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток (статті 10-12 Закону України "Про відпустки").

Щодо проведення нарахування та виплати позивачці індексації грошового забезпечення за період з 29.08.2017 року по 07.06.2018 рік, то відповідач першочергово зазначає, що 01.01.2016 року грошове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України відповідно до протокольного рішення Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 року № 3 було значно збільшено за рахунок збільшення розміру їх преміювання. Згідно із ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ здійснюють фактичні видатки на грошове забезпечення лише в межах фонду грошового забезпечення. Натомість, відповідно до ряду листів Мінсоцполітики України (від 16.07.2015 року № 10685/0/14-15/10, від 09.06.2016 року № 252/10/136-16, а також інші) та пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, індексація грошових доходів населення здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати, у межах фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів. Однак, як зазначає представник відповідача, у Військового інституту телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут, в межах наявного фінансового ресурсу, відповідних коштів не було, а механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає. Відтак, відповідач вважає безпідставними заявлені позовні вимоги в цій частині, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Ухвалою суду від 09.12.2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.

В подальшому, 21.12.2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив (вх. № 44266/20), в якій представник позивачки надає спростування щодо тверджень та аргументів відповідача викладених у відзиві на позовну заяву.

04.01.2021 року представником відповідача надано заперечення на відповідь на відзив (вх. № 218), яке за своєю суттю, змістом та мотивами є ідентичне відзиву на позовну заяву, а також клопотання щодо зменшення витрат на правничу допомогу (вх. № 175).

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Позивач ОСОБА_1 під час проходження військової служби набула статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_2 від 31.07.2017 року, видане Головним управлінням персоналу Генерального штабу Збройних Сил України.

Наказом начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації (по стройовій частині) від 29.08.2017 року № 174 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , зарахованою наказом начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації від 11.08.2017 року № 35 (по особовому складу) курсантом 17 курсу факультета телекомунікаційних систем, який прибув із військової частини НОМЕР_1 м. Часів Яр Донецької області, з 29.08.2017 року зараховано до списків особового складу інституту та на всі види забезпечення з 30.08.2017 року.

Наступним наказом начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації (по стройовій частині) від 07.06.2018 року № 112, солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , курсанта 1-го курсу 173 навчальної групи факультету телекомунікаційних систем відрахованого з інституту наказом начальника інституту телекомунікацій та інформатизації від 07.06.2018 року № 29 (по особовому складу) у запас відповідно до пункту "б" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я). Виключено зі списків військової частини та знято з усіх видів забезпечення з 07.06.2018 року, з котлового забезпечення з 08.06.2018 року.

Як стверджує позивачка, в період проходження військової служби з 29.08.2017 року по 07.06.2018 рік вона не отримувала індексації грошового забезпечення, виплата якої є законодавчо визначеним обов`язком відповідача. Окрім того, не було нараховано та виплачено грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік.

Відтак, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Щодо проведення нарахування та виплати позивачці грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, суд зазначає наступне.

Так, статтею 4 Закону України "Про відпустки" № 504/96-ВР від 15 листопада 1996 року (зі змінами та доповненнями) установлені такі види відпусток: щорічні відпустки; основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до вимог ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Пунктом 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII від 22 жовтня 1993 року (зі змінами та доповненнями) передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, виходячи з норм Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є гарантованою пільгою для учасників бойових дій.

Статтею 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20 грудня 1991 року (зі змінами та доповненнями) визначено порядок надання військовослужбовцям відпусток.

Так, згідно з п. 19 ст. 10-1 цього Закону надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (в особливий період під час дії воєнного стану) цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

З наведеного слідує, що надання військовослужбовцю-учаснику бойових дій пільги у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати протягом 14 календарних днів припинено та поставлено в залежність від наявності або відсутності дії "особливого періоду".

Водночас, визначення цього поняття надано у статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року (зі змінами та доповненнями), відповідно до якої особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій".

Суд зазначає, що принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований та неоднаковий підхід законом заборонений і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", припиняється.

Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Відтак підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Так, відповідно до ч. 14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Водночас суд зазначає, що норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Суд вважає, що припинення додаткової відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на таку відпустку в цілому, яке може бути реалізоване в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Наведені висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у рішенні від 16.05.2019 року за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18.

Вказане рішення набрало чинності, оскільки залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року (провадження № 11-550заі19). Серед іншого, у цій постанові суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною третьою статті 291 КАС України передбачено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Отже, в силу вимог процесуального закону врахування судом правових висновків Верховного Суду, зокрема тих, що викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, є обов`язковим.

Підсумовуючи, суд зауважує, що згідно з нормами чинного законодавства, якими врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що однак не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання дні такої відпустки при звільненні зі служби.

Судом встановлено, що будучи учасником бойових дій, позивачка не використала дні додаткової відпустки за 2018 рік, що не заперечується і самим відповідачем у відзиві на позовну заяву, а отже набула право на отримання грошової компенсації замість них у зв`язку із звільненням зі служби 07.06.2018 року. Так, суд вкотре наголошує на тому, що відповідач був зобов`язаний провести повний розрахунок з позивачкою на час прийняття наказу про виключення її зі списків особового складу частини. Натомість відповідач протиправно не здійснив нарахування та виплату позивачці грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, внаслідок чого виник спір в цій частині.

При цьому, посилання відповідача на правовий висновок Верховного Суду, висловлений в постанові від 13 червня 2018 року у справі № 545/1881/16-а є безпідставними, оскільки у справі № 545/1881/16-а позивач був звільнений зі служби в органах місцевого самоврядування, а не з військової служби, тому на нього не поширюються положення Закону №2011-ХІІ. Таким чином, вказане вище правова позиція Верховного Суду не може бути застосована у спірних правовідносинах.

Натомість, правова позиція Верховного Суду щодо компенсації військовослужбовцю за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій сформована у зразковій справі № 620/4218/18 (провадження № Пз/9901/4/19) та підлягає застосуванню щодо спірних правовідносин.

Відтак, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Військового інституту телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут щодо ненарахування та невиплати позивачці грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Як наслідок підлягає задоволенню і похідна позовна вимога про зобов`язання відповідача провести відповідне нарахування та виплату позивачці грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Щодо проведення нарахування та виплати позивачці індексації грошового забезпечення за період військової служби з 29.08.2017 року по 07.06.2018 року, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) (тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення та існування спірних правовідносин) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з частинами 1-4 статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з Преамбулою до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 3 липня 1991 року № 1282-XII (надалі - Закон №1282-XII) цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону № 1282-XII передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Положеннями статті 4 Закону № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до ст. 6 Закону № 1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Водночас в силу вимог ст.ст. 18, 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 5 жовтня 2000 року № 2017-III індексація доходів населення відноситься до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення. Згідно з пунктом 4 цього Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Отже, індексація доходів громадян, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних соціальних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Як видно з довідки про виплату індексації грошового забезпечення, видану ОСОБА_1 за період з 29.08.2017 року по 07.06.2018 рік, індексація грошового забезпечення позивачки у вищевказаний період не нараховувалась та не виплачувалась, що не заперечується і самим відповідачем у відзиві на позовну заяву. Так, правомірність таких дій відповідач пов`язує з посиланням на роз`яснення та вказівки Департаменту фінансів та Міністерства соціальної політики України. Водночас суд зауважує, що подібні роз`яснення мають інформаційний характер та не є нормативно-правовими актами. Натомість, як вже зазначалося, в силу приписів ст. 19 Основного Закону органи державної влади та їх посадові особи повинні діяти відповідно до Конституції та законів України.

При цьому, суд акцентує увагу, що відповідачем не надано доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут, кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні.

Крім того, не може визнаватися правомірною відмова відповідача у виплаті сум індексації з мотивів відсутності достатнього фінансування Військового інституту телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут.

Так, згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа "Кечко проти України", № 63134/00, рішення від 07.11.2005 року) реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

У пункті 23 рішення в справі "Сук проти України" (№ 10972/05, від 10.06.2011 року) Суд зазначив, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

З урахуванням вищевикладеного, вимог закону та практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку про необґрунтованість посилань відповідача щодо відсутності на його рахунках коштів для виплати індексації грошового забезпечення, що не є належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат, які передбачені законом. А отже, відповідач не здійснював нарахування та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 29.08.2017 року по 07.06.2018 рік, що є порушенням вимог Закону № 1282-XII та Порядку № 1078. Відтак, така бездіяльність є протиправною, відповідно, наявні підстави для нарахування та виплати такої індексації за спірний період.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне.

Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої та третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Щодо витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, то суд враховує, що оскільки позивачка як учасник бойових дій звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому підстав для вирішення питання щодо його відшкодування не має.

Що стосується відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас в силу вимог частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 7, 9 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

Судом встановлено, що в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивачки адвокатом Пушкарьовим І.О. надано ряд письмових документів, а саме: копію договору про надання правової допомоги від 18.09.2020 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням "Адвокатська компанія "Ульянов Бізнес Лойерс", ордер про надання правничої (правової) допомоги Серії АХ № 1020895 від 18.09.2020 року, копію реєстру дій та витрат на правовий захист гр-нки ОСОБА_1 від 18.09.2020 року, копію акту виконаних робіт, направлений на правовий захист гр-нки ОСОБА_1 від 25.09.2020 року № б/н, копію рахунку на оплату № 207 від 21.09.2020 року, копію квитанції № 51691567 від 23.09.2020 року на суму 3000 грн., а також копію меморіального ордеру № 51691567 від 23.09.2020 року на суму 3000 грн.

Так, суд враховує, що між позивачем - ОСОБА_1 ("Замовник") та Адвокатським об`єднанням "Адвокатська компанія "Ульянов Бізнес Лойерс" ("Виконавець") був укладений договір про надання правової допомоги від 18.09.2020 року. Безпосереднє представництво інтересів Замовника від імені Адвокатського об`єднання за цим договором здійснює ОСОБА_2 .

Відповідно до розділу 1 "Предмет договору" п. п. 1.1. Договору Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу, у зв`язку з порушенням військової служби та виконання посадових обов`язків військовослужбовця з боку військових посадових осіб військової частини польової пошти НОМЕР_3 , військової частини НОМЕР_1 .

Натомість, суд звертає увагу на те, що предметом розгляду цієї справи було визнання протиправної бездіяльності Військового інституту телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут щодо ненарахування та невиплати позивачці грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, а також індексації грошового забезпечення за період з 29.08.2017 року по 07.06.2018 рік.

Однак, питання щодо "порушення військової служби та виконання посадових обов`язків військовослужбовця з боку військових посадових осіб військової частини польової пошти НОМЕР_3 , військової частини НОМЕР_1 " предметом розгляду цієї справи не було.

Відтак, існує ситуація коли предмет спору в межах даної адміністративної справи не узгоджується із визначеним предметом договору про надання правової допомоги від 18.09.2020 року. В цьому випадку суд звертає увагу на істотність виявленого недоліку, що свідчить про відсутність індивідуального характеру надання правової допомоги, витрати на які підлягають відшкодуванню в межах даного спору.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що оскільки предметом договору про надання правової допомоги від 18.09.2020 року, укладеного між позивачем на АО «Адвокатнська компанія «Ульянов Бізнес Лойерс», не були зобов`язання щодо надання правової допомоги у справі за позовом до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут, тому підстав для відшкодування понесених витрат на правову допомогу не має.

Керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 134, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Визнати протиправною бездіяльність Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 29.08.2017 року по 07.06.2018 року.

Зобов`язати Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 29.08.2017 року по 07.06.2018 року.

У відшкодуванні витрат на правничу допомогу відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено 11.01.21.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 );
Відповідач: Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут (, місцезнаходження: вул. Московська, буд. 45/1, м. Київ-11, 01011).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович