Справа № 260/755/20
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2020-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 грудня 2020 рокум. Ужгород№ 260/755/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Іванчулинець Д.В.,

при секретарі судового засідання - Костелей І.Ф.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Варчук О.О.,

представника відповідачів - Андращук Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (пл. Народна, 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ), Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76018, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 28 грудня 2020 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено та підписано 11 січня 2021 року.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі - відповідач), якою, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог просить: 1) визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 26 лютого 2020 року № 14/4 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення - начальника відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 26 лютого 2020 року відповідно до п. 1 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, з припиненням державної служби; 2) зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області провести звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення - начальника відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області за переведенням для подальшої роботи у Південно-Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (місто Івано-Франківськ), згідно з п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону України "Про державну службу" та п. 5 ст. 36 Кодексу законів про працю України; 3) зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки, а саме невиплати належних їй, як звільненому працівникові сум, по день фактичного розрахунку; 4) зобов`язати відповідача - Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області провести виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу; 5) зобов`язати відповідача - Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) призначити в порядку переведення ОСОБА_1 для подальшої роботи у Південно-Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 ст. 41 Закону України "Про державну службу" та п. 5 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду (суддя Маєцька Н.Д.) від 03 квітня 2020 року відкрито загальне позовне провадження в даній адміністративній справі.

У зв`язку з відпусткою судді Маєцької Н.Д., відповідно до рішення зборів суддів № 4 від 01.07.2020 року та розпорядження керівника апарату від 02.07.2020 року за № 32 справу передано для повторного автоматичного розподілу справ.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2020 року справу призначено до розгляду судді Іванчулинець Д.В.

Ухвалою суду від 07 липня 2020 року прийнято до провадження дану адміністративну справу та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 23 листопада 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26 лютого 2020 року наказом Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області № 14/4 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення - начальника відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області відповідно до п. 11 ч. 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, з припинення державної служби. Вказаний наказ вважає протиправним, оскільки відповідно до положень ст. 105 Цивільного кодексу України, право призначити комісію з припинення Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (ліквідаційну комісію) та голову Ліквідаційної комісії належало Кабінету Міністрів України, як органу яким було прийнято рішення про припинення вказаної юридичної особи. У порушення положень вказаної норми Цивільного кодексу України та конституційних вимог, які містяться у статтях 8, 19 Конституції України, Міністерство юстиції України наказом № 3173/5 від 16.10.2019 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів" прийняло рішення, яке суперечить принципам юрисдикції, оскільки, повторюючи уже прийняте Кабінетом Міністрів України рішення та виходячи за межі наданих Міністерству юстиції повноважень, зроблена спроба, через нібито прийняте Міністерством рішення, про ліквідацію юридичних осіб публічного права та утворення юридичних осіб публічного права, узаконити призначення міністерством голів ліквідаційних комісій. Зазначає, що так як у даному випадку суб`єктом призначення наділеним Законом України "Про державну службу" повноваженням звільнити позивача з посади в державному органі являлося Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області в особі голови ліквідаційної комісії на ім`я якого було запропоновано і була подана заява, про звільнення позивача з посади в порядку переведення для подальшої роботи на посаді державної служби в державному органі, а суб`єктом призначення повноважним згідно вказаного Закону повноважним призначити позивача на відповідну посаду державної служби в державному органі являлось Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (місто Івано-Франківськ) в особі в.о. начальника п. Васильчук В.О. на ім`я якої позивачу було запропоновано і була подана заява про призначення на посаду державної служби в державному органі, то вказані обставини свідчать на наявність умов для припинення та продовження трудового договору з позивачем в порядку передбаченому п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону України "Про державну службу". Крім того, звертає увагу, що суми, які належать до сплати позивачу від Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, були виплачені не 26 лютого 2020 року, а значно пізніше - 18 березня 2020 року.

У відзивах на позовну заяву відповідачі вказали, що чинність постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 р. № 870 «Деякі питання територіальних органів міністерства юстиції» та наказу Мін`юсту від 16.10.2019 р. № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів» не дає підстав для сумніву у наявності повноважень у голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області. Звертають увагу, що з 25.09.2019 року ліквідація державного органу як підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону № 889, не містить будь яких додаткових умов припинення державної служби та є самостійною та достатньою підставою для її припинення. Порядок добору кадрів та призначення на вакантні посади державної служби унормовані нормами законодавства про державну службу та відносяться до сфери дискреційних повноважень суб`єкта призначення у тому чи іншому державному органі.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідачів у засіданні суду проти позову заперечила та просила відмовити у задоволенні позову.

Свідки в судовому засіданні зазначили, зокрема, що було доведено до відома новий штатний розпис вакантних посад, в якому посада позивача була скорочена. Заяву про переведення позивач та інші працівники писали, однак такі не реєструвались, оскільки не передбачалось реєстрації таких заяв. Також пояснили, що позивачу пропонувалась інша вакантна посада.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 була попереджена про припинення державної служби та звільнення із займаної посади не раніше ніж через два місяці з дня попередження, відповідно до пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області.

26 лютого 2020 року наказом Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області № 14/4 від 26.02.2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Управління фінансового та матеріально - технічного забезпечення - начальника відділу планово - фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, з припинення державної служби. Підстава: постанова Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», попередження з відміткою про ознайомлення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів. У статті 49 цього Закону зазначено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» Міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує міністр.

Накази міністерства, видані в межах його повноважень, є обов`язковими для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності та громадянами.

Накази міністерства, які є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування.

Накази міністерства або їх окремі частини можуть бути оскаржені фізичними та юридичними особами до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Накази міністерства можуть бути скасовані Кабінетом Міністрів України повністю чи в окремій частині.

Скасування наказу міністерства Кабінетом Міністрів України має наслідком припинення вчинення будь-якими органами, особами дій, спрямованих на виконання скасованого наказу міністерства, здійснення повноважень, визначених цим наказом.

Положення про міністерства, інші центральні органи виконавчої влади затверджує Кабінет Міністрів України, (стаття 3 цього Закону).

Положення про Міністерство юстиції України затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 р. № 228.

Відповідно п. 10 цього Положення, Мін`юст у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, здійснює організацію і контроль за їх виконанням.

Чинність постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 р. № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» та наказу Мін`юсту від 16.10.2019 р. № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів» не дає підстав для сумніву у наявності повноважень у голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області.

Таким чином, суд вважає помилковими твердження позивача про те, що підставою визнання протиправним та скасування наказу Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 26.02.2020 р. № 14/4 є те, що посадова особа, яка його підписала, не володіла такими повноваженнями.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням регулюється Законом України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 року (зі змінами, в тому числі внесеними Законом України від 19.09.2019 р. № 117- IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади»).

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частини друга, третя статті 5 Закону України «Про державну службу»).

Відносини щодо припинення державної служби врегульовані спеціальним Законом, а саме, розділом IX Закону № 889 (у редакції, що діяла станом на день попередження позивача та на день видання наказу про її звільнення).

Даним Законом визначено статус державного службовця.

Суд звертає увагу, що при розв`язанні спорів, що виникають з відносин публічної служби, пріоритетними є норми спеціальних законів. А норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Зважаючи, що призначення, проходження та звільнення з державної служби мають певну специфіку, яка відрізняється від звичайної трудової діяльності, Законом № 889-VIII від 10.12.2015 року (зі змінами) уведені нові спеціальні норми, які регулюють відносини, крім іншого, припинення державної служби. Разом з тим, правові підстави припинення державної служби на даний час регулюються виключно Розділом IX «Припинення державної служби» Закону № 889.

Суд звертає увагу, що Законом України від 19.09.2019 р. № 117-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», який набрав чинності 25.09.2019 р. внесено зміни, зокрема, до ст. 87 Закону № 889. Зміни стосуються спрощення порядку звільнення з державної служби, в тому числі у зв`язку з ліквідацією державного органу.

Згідно зі ст. 87 Закону № 889 (у редакції, що діяла станом на день попередження позивача та день її звільнення) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

11) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

З прийняттям та набранням чинності 25.09.2019 р. Закону № 117 зі статті 87 Закону № 889, що регулює підстави та порядок припинення державної служби у разі ліквідації, реорганізації державного органу, скорочення його штату або чисельності, виключено обов`язок суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі навіть у випадку реорганізації державного органу.

Так, з 25.09.2019 р. Законом № 117 були виключені положення з ч. 3 ст. 87 Закону № 889:

- які стосувались застосування норм законодавства про працю при процедурі вивільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією державного органу (абз. 1 ч. 3 ст. 87 Закону № 889 викладено в новій редакції);

- які допускали звільнення у зв`язку з ліквідацією державного органу лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону № 889 виключено).

Враховуючи наведене, суд звертає увагу, що з 25.09.2019 р., тобто з дати набрання чинності Законом № 117, вже не передбачена обов`язкова необхідність пропозиції іншої роботи (посади державної служби) як умова звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу.

Крім того, з 25.09.2019 р. ліквідація державного органу як підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону № 889, не містить будь-яких додаткових умов припинення державної служби та є самостійною та достатньою підставою для її припинення.

Ч. 5 ст. 22 Закону України «Про державну службу» (із змінами, внесеними згідно із Законом № 117-ІХ від 19.09.2019 р.) встановлено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Твердження позивача про те, що суб`єктом призначення, наділеним повноваженнями звільнити її з посади в державному органі, являлося Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області в особі голови ліквідаційної комісії, на ім`я якого було запропоновано і була подана заява про звільнення позивача з посади в порядку переведення для подальшої роботи на посаді державної служби в державному органі, а суб`єктом, повноважним призначити її на відповідну посаду в державному органі являлось Південно-Західне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в особі в.о. начальника Васильчук В.О. на ім`я якої була подана позивачем заява про призначення на посаду в державному органі, що свідчать про наявність умов для припинення та продовження трудового договору в порядку передбаченому п. 2 ч 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу», є необґрунтованими у зв`язку із наступним.

Так, позивач попереджена згідно чинного законодавства про майбутнє звільнення її із займаної посади з припиненням державної служби саме відповідно до пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», тобто у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області.

Також, основною умовою для звільнення працівника у зв`язку із переведенням у разі ліквідації державного органу на рівнозначну або нижчу (за згодою державного службовця) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, є власне волевиявлення та рішення суб`єкта призначення відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону України «Про державну службу» (із змінами, внесеними згідно із Законом № 117-ІХ від 19.09.2019 р.).

Разом з тим, стаття 87 Закону України «Про державну службу» визначає підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, такими підставами є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація, ліквідація державного органу.

Водночас порядок вивільнення державних службовців положеннями Закону не врегульовано.

Разом з тим, відповідно до частини 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Законом України від 12 грудня 2019 р. № 378-ІХ «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», який набрав чинності 02 лютого 2020 р., статтю 49-2 Кодексу законів про працю України доповнено новою частиною.

Відповідно до частини 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті.

Отже, при вивільненні державних службовців державного органу відповідно до пунктів 1, 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» мають застосовуватися положення статті 49-2 Кодексу законів про працю України з урахуванням змін, внесених Законом України від 12 грудня 2019 р. № 378-ІХ «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України».

Крім того, під час вивільнення державних службовців державного органу згідно із пунктами 1, 1-1 частини першої статті 87 Закону не застосовуються положення частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України, яка передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 статті 40 Кодексу законів про працю України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Із вищенаведеного вбачається, що законодавством не передбачено у разі ліквідації або реорганізації державного органу обов`язкового порядку переведення працівника у державний орган, якому передаються повноваження та функції такого органу.

Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для висновку про можливість скасування оспорюваного наказу від 26 лютого 2020 року № 14/4 із зобов`язанням відповідача призначити в порядку переведення позивача для подальшої роботи у Південно-Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) на посаду державної служби.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки, а саме невиплати належних їй, як звільненому працівникові сум, по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

Так, позивача було звільнено з посади 26 лютого 2020 року, відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області № 14/4 від 26.02.2020 р.

Разом з тим, належні позивачу суми при звільненні були виплачені лише 18 березня 2020 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи відповідною випискою з рахунку позивача.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Так, відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У відповідності до пп. "л" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 цей Порядок застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Абз. 3 п. 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

П. 3 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

За правилами п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 17.12.2020 р. № 75 за останні два місяці, що передували звільненню позивача, розмір її заробітної плати склав 42 174, 64 грн. за 42 фактично відпрацьованих робочих днів.

При цьому період затримки розрахунку при звільненні позивача з 26.02.2020 р. по 18.03.2020 р. склав 15 днів.

З огляду на викладене, з Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 15 062,40 грн. із розрахунку: 42174,64 грн. (заробіток за два місяці перед звільненням) / 42 фактично відпрацьовані робочі дні) х 15 (дні затримки розрахунку при звільненні).

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 241 - 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (пл. Народна, 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ), Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76018, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку - задовольнити частково.

2. Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (пл. Народна, 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 лютого 2020 року по 18 березня 2020 року в сумі 15 062,40 грн. (п`ятнадцять тисяч шістдесят дві грн. 40 коп.).

3. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені пп. 15.5 п. 15 Розділу VII КАС України).

Суддя Д.В. Іванчулинець