Справа № 160/14470/20
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду із позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (далі - відповідач, ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області), в якій просить:
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати понесені на оплати судового збору в сумі 840,80 грн. та на оплату правничої допомоги в сумі 3000,00 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
17.12.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що розмір бажаної позивачкою - ОСОБА_1 земельної ділянки, що може бути безоплатно приватизована повинен бути не більшим розміру земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство, що передбачено ст. 121 Земельного кодексу України. Позивач не вказує обчислення розміру земельної частки (паю) та на підставі яких фактів чи сукупності доказів здійснюється саме такий розрахунок. Зважаючи на той факт, що зазначені члени фермерського господарства бажають оформити кожний земельні ділянки площею по 5,465 га у власність та враховуючи кількість відповідних членів фермерського господарства, то підсумовуючи загальна площа земельної ділянки становить: 38,2550 га, що не відповідає площі 50,0 га, яка вказана у відповідному державному акті. Отже, головою фермерського господарства не вирішено питання щодо залишку земельної ділянки, що залишається після розпаювання фермерського господарства. При цьому, погодження землекористувача - ОСОБА_2 , яке надане ряду осіб, у тому числі позивачці, не є відмовою від права постійного користування земельною ділянкою в розумінні положень статті 142 Земельного кодексу України. Таким чином, надання суперечливої інформації стосовно розміру земельної ділянки та відсутність обґрунтування розміру земельної частки (паю) визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство порушує позивачем норми визначені в ст. ст. 93,121,124, 141,142 Земельного кодексу України. Щодо розподілу витрат на правничу допомогу відповідач зауважив, що разом з позовною заявою позивачка не надала акт здачі-прийняття наданих правничих послуг та копію звіту (розрахунку) послуг з професійної правничої допомоги. Також, відповідно до додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги від 03.09.2020 не зазначено перелік послуг, які будуть надані позивачу, тому відповідач не має змоги визначити чи відповідає сума витрат на професійну правничу допомогу або вона значно завищена та чи відповідає перелік послуг наданих адвокатом дійсності. Також зауважив, що до позовної заяви надано квитанцію до прибуткового касового ордера №41 без відбитку печатки та прізвища головного бухгалтера та ініціалів, а отже є сумніви щодо дійсної сплати суми на оплату правничої допомоги. Окремо наголошував на тому, що за своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Відповідно до статуту Селянського (фермерського) господарства «Корона» (далі по тексту - СФГ «Корона», «фермерське господарство») фермерське господарство є комерційною організацією, створеною членами сім`ї, які внесли майновий внесок, для здійснення підприємницької діяльності з виробництва сільськогосподарської продукції, а також її переробки, зберігання, транспортування, та реалізації, заснованої на їх особистій трудовій участі, та використанні земельних ділянок набутих фермерським господарством у відповідності до Земельного кодексу України, та грошових внесків.
До складу членів фермерського господарства входять родичі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 .
Крім того, рішенням загальних зборів членів СФГ «Корона» від 03.06.2020 року, оформленого протоколом №01-06/20 від 03.06.2020 року, було вирішено:
2. Здійснити поділ даної земельної ділянки між членами СФГ в розмірі земельної частки (паю), що відповідає розміру земельної частки (паю) на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області;
За результатами розгляду зазначеної заяви та доданих до неї документів, наказом від 18 серпня 2020 року № 4-8741/15-20-СГ, відповідач відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 5,4650 га із цільовим призначенням (01.02) - для ведення фермерського господарства на підставі того, що:
1) пакет документів містить суперечливу інформацію стосовно розміру земельної ділянки. Згідно з наданими матеріалами загальна площа земельної ділянки, яка передбачена для розпаювання та відведення у приватну власність членами С(Ф)Г «Корона» становить 38,2550 га, що не відповідає розміру земельної ділянки, зазначеному у Державному акті на право постійного користування землею серія І-ДП №023247 від 03 травня 2001 року;
2) відсутнє обґрунтування розміру земельної частки (паю) визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство.
Вважаючи протиправним рішення ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, оформлене наказом від 18 серпня 2020 року №4-8741/15-20-СГ, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 року №973-ІV (далі - Закон №973) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Частиною 1 ст.7 Закону №973 передбачено, що надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.13 Закону №973 члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).
Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю).
Відповідно до ст. 31 Земельного кодексу України, землі фермерського господарства можуть складатися із:
а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі;
б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності;
в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.
Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).
Статтею 32 Земельного кодексу України передбачено, що громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради..
Відповідно до абз.1 ч.1 ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Згідно з ч.2 ст.116 Земельного кодексу України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Пунктом «а» частини 1 статті 121 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району.
Відповідно до ч.2 статті 121 Земельного кодексу України розмір земельних ділянок, що передаються безоплатно громадянину для ведення особистого селянського господарства, може бути збільшено у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю).
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України.
Так, частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Згідно з абзацем 1 частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
З аналізу наведених правових норм випливає, що з метою реалізації права громадян на отримання у власність земельної ділянки необхідно звернутись з відповідною заявою чи клопотанням до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування разом із графічними матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Метою надання цих матеріалів є необхідність її ідентифікації уповноваженим органом для перевірки відповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Від перевірки вказаних підстав залежить рішення такого органу про надання чи відмову в надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
При цьому, підставою для відмови у наданні відповідного дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Слід зазначити, що чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.
Отже відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, з підстав викладених у наказі від 18 серпня 2020 року № 4-8741/15-20-СГ, діяв не у межах наданих йому повноважень та не у спосіб, визначений Земельним кодексом України.
При цьому, суд погоджується з доводами позивача про те, що саме рішення було прийняти поза межами встановленого законом місячного строку, оскільки строк розгляду заяви спливав 08.08.2020 р., а наказ фактично був прийнятий 18.08.2020 року.
За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що відмова ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яка оформлена наказом від 18 серпня 2020 року № 4-8741/15-20-СГ є протиправною.
Оскільки відмова відповідача визнана судом протиправною, а право позивачки на отримання законного та обґрунтованого рішення на її заяву від 06.07.2020 року, зареєстрованої ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровської області 08 липня 2020 року за вхідним №Г-7525/0/21-20 було порушено, суд вважає за необхідне зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду викладених у рішенні.
Щодо обраного позивачем способу захисту її прав шляхом зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області видати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, суд зазначає наступне.
У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Відповідно до ч. 4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному п.4 ч.2 ст. 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Суд зауважує, що при розгляді клопотань (заяв) про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області перевіряються подані пакети документів на відповідність місця розташування об`єктів вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку та за результатом такого розгляду приймається відповідне рішення.
Чинним законодавством, зокрема ст.118 Земельного кодексу України, передбачено право суб`єкта владних повноважень, який є розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності, діяти на власний розсуд при розгляді відповідних клопотань, у тому числі клопотання позивача, з прийняттям відповідного рішення, тобто у відповідача існує декілька варіантів прийняття рішення при розгляді заяви позивача.
Окрім того, суд вважає, що заявлена позивачем вимога спрямована на майбутнє, тобто є передчасною, оскільки рішення щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або рішення щодо відмови у наданні такого дозволу приймається після розгляду суб`єктом владних повноважень відповідного клопотання (заяви) з усіма документами, проте, на цей час, відповідач повторно не розглянув клопотання позивача, з урахуванням висновків суду викладених у цьому рішенні.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Позивачем належним чином доведено та відповідачем не спростовано наявність підстав для визнання протиправним рішення ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, оформлене наказом від 18 серпня 2020 року № 4-8741/15-20-СГ, про відмову в наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності в розмірі 5,465 умовних кадастрових гектарів та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 06.07.2020 року, з урахуванням висновків суду викладених у цьому рішення.
При цьому, позивачем не доведено наявність підстав для зобов`язання відповідача видати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності.
За викладених обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено частково, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 840, 80 грн. підлягають частковому стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме 2/3 від 840, 80 грн. = 560,53 грн.
Що стосується витрат позивача на правову допомогу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч.1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару у цій справі та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/160 від 18.10.2018 року у справі № 813/4989/17.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, до позовної заяви надано наступні документи: копія договору про надання правової допомоги №02/09-20 від 03.09.2020 року, копія додаткової угоди №1 від 03.09.2020 року до договору №02/09/20; копія квитанції до прибуткового касового ордера №41 від 30.10.2020 року; копія ордера про надання правничої (правової) допомоги від 31.10.2020 року.
Відповідно до додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги від 03.09.2020 року, сторони погодили розмір гонорару адвоката 3000,00 грн. за надання правової допомоги (виконання окремого доручення): надання правової допомоги (представництво) в Дніпропетровському окружному адміністративному суді щодо оскарження наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 18.08.2020 року про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою.
Проте жоден із наданих позивачем документів не містить перелік послуг, які були надані позивачу.
Також до суду не надано детальний розрахунок понесених позивачем витрат, акт виконаних робіт, акт приймання - передачі наданих послуг, звіт (розрахунок) послуг з професійної правничої допомоги тощо у адміністративній справі, в межах якої заявлена вимога про відшкодування витрат на правничу допомогу.
Крім того, позивачем не доведено співмірність витрат на правову допомогу зі складністю справи та обсягом наданих послуг, часом витраченим адвокатом.
За наведених обставин, суд вважає, що надані позивачем документи не доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу в даній адміністративній справі, витрати на правову допомогу не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку із чим клопотання про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає.
Відповідно до приписів статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Враховуючи вищевикладене, датою ухвалення судового рішення є 09 січня 2021 (субота - вихідний день).
За правилами частини 6 статті 120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
З урахуванням викладеного справа розглянута 11.01.2021 р.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.07.2020 року, зареєстровану Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровської області 08 липня 2020 року за вхідним №Г-7525/0/21-20, з урахуванням висновків суду викладених у цьому рішенні.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
У задоволенні клопотання про стягнення витрат на правову допомогу, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 11.01.2021 року.

Суддя О.М. Неклеса