Справа № 120/5717/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 січня 2021 р. Справа № 120/5717/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід О.С., розглянувши в письмовому провадженні порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Господарського суду Вінницької області (вул. Пирогова, б. 29, м. Вінниця, 2018)

про: визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Господарського суду Вінницької області (далі відповідач) про визнання протиправною відмови відповідача у видачі оновлених довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01.01.2012 року по 01.01.2020 року, оформленої листом за вих. № 02.5-53/66/2020 від 28.09.2020 року; зобов`язання відповідача виготовити та видати позивачеві оновлені довідки згідно додатку № 2 Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1) про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що визначена на підставі ст. 129, 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі суддівської винагороди судді на відповідній посаді (тобто із застосуванням надбавки за вислугу років у розмірі 50% від посадового окладу) на дати збільшення суддівської винагороди, а саме: 01.01.2012 року, 01.04.2012 року, 01.07.2012 року, 01.10.2012 року, 01.12.2012 року, 01.01.2013 року, 01.12.2013 року, 01.09.2015 року, 01.01.2016 року, 01.05.2016 року, 01.12.2016 року, 01.01.2017 року, 01.01.2018 року, 01.01.2019 року; визнання протиправними дій відповідача щодо дачі вказівок Головному управлінню Пенсійного фонду України у Вінницькій області не приймати до уваги видану відповідачем довідку № 50 від 02.04.2020 року про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та повідомлення про визнання цієї довідки недійсною у листі від 28.09.2020 року за вих. № 02.5-53/61/2020; зобов`язання відповідача відкликати з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області лист від 28.09.2020 року за вих. № 02.5-53/61/2020 як помилковий.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 22.09.2020 року звернулась до відповідача із заявою, у якій просила видати оновлену довідку про суддівську винагороду, визначену відповідно до закону із застосуванням 50% надбавки до посадового окладу судді на відповідній посаді. Відповідач, розглянувши заяву позивача, листом від 28.09.2020 року за вих. № 02.5-53/66/2020 відмовив останній у видачі довідки, посилаючись на те, що позивач вийшла у відставку до набрання чинності ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», тому стосовно неї зберігається визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, яке діяло на день набрання чинності вказаним Законом. При цьому, положення ст. 123, 133 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» може бути застосовано виключно до суддів, призначених чи обраних після початку його дії. Позивач з такою відмовою не погоджується. Вказує, що вона не ставить питання про визначення/перегляд її стажу роботи на посаді судді, а мова йде про зміну складових суддівської винагороди судді, що працює на відповідній посаді. Доплата за вислугу років (її розмір у процентному відношенні до посадового окладу) є складовою суддівської винагороди, при зміні якої має змінюватись щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 20.10.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 10.11.2020 року.

26.10.2020 року за вх. № 33855 позивачем надано до суду власне письмове підтвердження про те, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

02.11.2020 року за вх. № 35207 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній позов не визнає, вважає його безпідставним та необґрунтованим. По суті спірних правовідносин вказує, що оскільки позивача було звільнено із займаної посади судді Господарського суду Вінницької області 04.04.2008 року, відповідно щодо неї зберігається визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до положень ЗУ «Про статус суддів», який втратив чинність згідно ЗУ «Про судоустрій і статус суддів». П. 5 ст. 129 та ст. 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» було встановлено, що суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи до 5 років 15%, більше 5 років 20%, більше 10 років 30%, більше 15 років - 40%, більше 20 років 50%, більше 25 років - 60%, більше 30 років 70%, більше 35 років 80% посадового окладу. Разом з тим, п. 11 розділі ХІІІ «Перехідні положення» цього закону було передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. У зв`язку з цим відсутні підстави для видачі позивачеві оновлених довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що визначена на підставі ст. 129, 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі суддівської винагороди судді на відповідній посаді (тобто із застосуванням надбавки за вислугу років у розмірі 50% від посадового окладу). Додатково відповідач просив розгляд справи здійснювати за його відсутності.

09.11.2020 року за вх. № 36319 позивачем через канцелярію суду подано заперечення на відзив на позовну заяву, в яких остання підтримала позовні вимоги з мотивів, зазначених у позовній заяві. Крім того, просила розгляд справи здійснювати за її відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, суд вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Згідно наказу Вінницького окружного адміністративного суду від 20.11.2020 року № 141-в/к суддя перебувала у відпустці з період з 21.12.2020 року по 06.01.2021 року.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач у квітні 2008 року вийшла у відставку з посади судді Господарського суду Вінницької області на підставі положень закону України «Про статус суддів».

22.09.2020 року позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просила видати оновлені довідки про розмір суддівської винагороди для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що визначена на підставі ст. 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі суддівської винагороди судді на відповідній посаді (тобто із застосуванням надбавки за вислугу років у розмірі 50% від посадового окладу) станом на дати збільшення суддівської винагороди, а саме: 03.08.2010 року, 01.12.2010 року, 01.01.2011 року, 01.04.2011 року, 01.10.2011 року, 01.12.2011 року, 01.01.2012 року, 01.04.2012 року, 01.07.2012 року, 01.10.2012 року, 01.12.2020 року, 01.01.2013 року, 01.12.2013 року, 01.09.2015 року, 01.01.2016 року, 01.05.2016 року, 01.12.2016 року, 01.01.2017 року, 01.01.2018 року, 01.01.2019 року.

Відповідач, за результатами розгляду заяви позивача, листом «Про надання довідок щодо суддівської винагороди» від 28.09.2020 року за вих. № 02.5-53/66/2020 відмовив останній у видачі оновлених довідок про розмір суддівської винагороди з мотивів того, що положення ст. 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, яка почала діяти з 29.03.2015 року, може бути застосовано виключно до суддів, призначених чи обраних після початку її дії. Більш того, п. 11 розділу ХІІІ «Перехідні положення» цього закону було передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. Додатково відповідач просив позивача повернути помилково видані ним довідки № 50 від 02.04.2020 року із зазначенням розміру доплати за вислугу років у розмірі 70% та 50% посадового окладу.

Не погоджуючись з цим, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Ст. 48 Конституції України кожному гарантується право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відносини щодо призначення довічного грошового утримання судді на момент виходу позивача у відставку були врегульовані ЗУ «Про статус суддів» від 15.12.1992 року № 2862, який втратив чинність на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453 від 07.07.2010 року.

У ч. 4 ст. 44 ЗУ «Про статус суддів» від 15.12.1992 року № 2862 визначено, що суддям виплачується надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 відсотків, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Ч. 5 ст. 129 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» № 2453, який набрав чинності 03.08.2010 року, тобто після виходу позивача у відставку, визначено, що суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи до 5 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Згідно ч. 3 ст. 138 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» № 2453 щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Відповідно до ч. 5 ст. 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» № 2453 суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Системний аналіз норм свідчить, що право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів. Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

З матеріалів справи вбачається, що стаж позивача на посаді судді становить 25 років 22 дні. Відповідно до нього позивачеві під час виходу у відставку встановлена надбавка за вислугу років у розмірі 40%.

Між тим, позивач вважає, що оскільки в подальшому ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» № 2453 щомісячна доплата за вислугу років за наявності більше 20 років була встановлена у розмірі 50%, відповідно вона має право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

При цьому суд зазначає, що вказаним Законом суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років за наявності стажу роботи більше 25 років - 60 відсотків, а як вже зазначалось, позивач має стаж роботи саме більше 25 років.

З цього приводу, суд вказує, що позивач вийшла у відставку з квітня 2008 року, натомість положення ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» № 2453, які передбачають щомісячну доплату за вислугу років за наявності більше 20 років у розмірі 50% почали діяти з 31.07.2010 року щодо ст. 129 цього Закону та з 29.03.2015 року стосовно ст. 133 цього ж Закону, тобто після виходу позивача у відставку та відповідного визначення та призначення їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

При цьому суд вказує, що п. 11 Перехідних положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Зазначене положення також узгоджується із загальними засадами права стосовно застосування правових норм, які є чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

З наведеного слідує, що положення ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» не мають зворотної сили, а стаж роботи на посаді судді обраховується відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом, оскільки позивач була призначена на посаду судді до набрання чинності цим Законом і вийшла у відставку у період дії ЗУ «Про статус суддів» № 2862 від 15.12.1992 року, відповідно розмір надбавки за вислугу років встановлюється згідно приписів ЗУ «Про статус суддів» № 2862 від 15.12.1992 року.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на рішення Конституційного суду України від 18.02.2020 року № 2-р/2020, з огляду на наступне.

На розгляді Конституційного суду України перебувало декілька питань, за результатом розгляду яких було прийнято рішення 18.02.2020 року, але питання щодо правомірності порядку визначення надбавки суддям у відставці вирішено не було.

У своєму рішенні Конституційний Суд України зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.

Але при цьому суд зазначає, що вказаний висновок Конституційного Суду України не стосується порядку визначення розміру надбавки за вислугу років, а стосується лише питання перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці співмірно із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя на теперішній час.

За таких обставин, суд доходить висновку про безпідставність позовних вимог в частині визнання протиправною відмови відповідача у видачі оновлених довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01.01.2012 року по 01.01.2020 року, оформленої листом за вих. № 02.5-53/66/2020 від 28.09.2020 року та відповідно про відмову у їх задоволенні.

Щодо позовних вимоги про зобов`язання відповідача виготовити та видати позивачеві оновлені довідки згідно Додатку № 2 Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що визначена на підставі ст. 129, 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі суддівської винагороди судді на відповідній посаді (тобто із застосуванням надбавки за вислугу років у розмірі 50% від посадового окладу) на дати збільшення суддівської винагороди, а саме: 01.01.2012 року, 01.04.2012 року, 01.07.2012 року, 01.10.2012 року, 01.12.2012 року, 01.01.2013 року, 01.12.2013 року, 01.09.2015 року, 01.01.2016 року, 01.05.2016 року, 01.12.2016 року, 01.01.2017 року, 01.01.2018 року, 01.01.2019 року, суд зазначає таке.

Кожна особа, відповідно до ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними. Водночас, згідно п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок вимоги про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та вимоги про зобов`язання вчинення ним певних дій. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними, можливим є зобов`язання до вчинення певних дій для відновлення порушених прав та інтересів сторони.

З огляду на те, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною відмови відповідача у видачі оновлених довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01.01.2012 року по 01.01.2020 року, оформленої листом за вих. № 02.5-53/66/2020 від 28.09.2020 року, відповідно позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача виготовити та видати позивачеві оновлені довідки згідно додатку № 2 Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що визначена на підставі ст. 129, 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі суддівської винагороди судді на відповідній посаді (тобто із застосуванням надбавки за вислугу років у розмірі 50% від посадового окладу) на дати збільшення суддівської винагороди, а саме: 01.01.2012 року, 01.04.2012 року, 01.07.2012 року, 01.10.2012 року, 01.12.2012 року, 01.01.2013 року, 01.12.2013 року, 01.09.2015 року, 01.01.2016 року, 01.05.2016 року, 01.12.2016 року, 01.01.2017 року, 01.01.2018 року, 01.01.2019 року також не підлягають задоволенню, як похідні.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо дачі вказівок Головному управлінню Пенсійного фонду України у Вінницькій області не приймати до уваги видану ним довідку № 50 від 02.04.2020 року про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та повідомлення про визнання цієї довідки недійсною у листі від 28.09.2020 року за вих. № 02.5-53/61/2020, суд зазначає наступне.

Кожна особа, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 2 цієї ж статті захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, дії/бездіяльність якого оскаржуються, а також давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому законодавцем повноважень.

Згідно з п. 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 1380/5 від 23.06.2010 року дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Суб`єкт владних повноважень приймає рішення про внесення чи невнесення установи/організації до Реєстру неприбуткових установ та організацій виключно на підставі розгляду наданих ним документів.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки/бездіяльності відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень вчинити дії конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Суд вказує, що у даному випадку, не є правомочним оцінювати правомірність вказівок відповідача Головному управлінню Пенсійного фонду України у Вінницькій області не приймати до уваги видану ним довідку № 50 від 02.04.2020 року про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та повідомлення про визнання цієї довідки недійсною у листі від 28.09.2020 року за вих. № 02.5-53/61/2020, адже це є дискреційними повноваженнями відповідача, втручання в які з боку інших органів державної влади та посадових осіб є недопустимим.

У цьому контексті суд вважає за належне відмітити наступне. Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Ч. 2 ст. 4 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Спором адміністративної юрисдикції в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та охоронювані законом інтереси рішеннями, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дії чи бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

В свою чергу, за своєю правовою природою лист не є розпорядчим документом органу державної влади, не змінює стану суб`єктивних прав позивача, не породжує у неї додаткового обов`язку та не може безпосередньо заподіяти майнову чи іншу шкоду особі.

Таким чином, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача відкликати з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області лист від 28.09.2020 року за вих. № 02.5-53/61/2020 як помилковий, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними. Водночас, згідно п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок вимоги про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та вимоги про зобов`язання вчинення ним певних дій. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними, можливим є зобов`язання до вчинення певних дій для відновлення порушених прав та інтересів сторони.

З огляду на те, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо дачі вказівок Головному управлінню Пенсійного фонду України у Вінницькій області не приймати до уваги видану ним довідку № 50 від 02.04.2020 року про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та повідомлення про визнання цієї довідки недійсною у листі від 28.09.2020 року за вих. № 02.5-53/61/2020, відповідно позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача відкликати з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області лист від 28.09.2020 року за вих. № 02.5-53/61/2020 як помилковий також не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись Конституцією України, Законами України «Про статус суддів» та «Про судоустрій і статус суддів», ст. 2, 9, 73 - 77, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Господарського суду Вінницької області про визнання протиправною відмови Господарського суду Вінницької області у видачі оновлених довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01.01.2012 року по 01.01.2020 року, оформленої листом за вих. № 02.5-53/66/2020 від 28.09.2020 року; зобов`язання Господарського суду Вінницької області виготовити та видати ОСОБА_1 оновлені довідки згідно Додатку № 2 Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1) про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що визначена на підставі ст. 129, 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі суддівської винагороди судді на відповідній посаді (тобто із застосуванням надбавки за вислугу років у розмірі 50% від посадового окладу) на дати збільшення суддівської винагороди, а саме: 01.01.2012 року, 01.04.2012 року, 01.07.2012 року, 01.10.2012 року, 01.12.2012 року, 01.01.2013 року, 01.12.2013 року, 01.09.2015 року, 01.01.2016 року, 01.05.2016 року, 01.12.2016 року, 01.01.2017 року, 01.01.2018 року, 01.01.2019 року; визнання протиправними дій Господарського суду Вінницької області щодо дачі вказівок Головному управлінню Пенсійного фонду України у Вінницькій області не приймати до уваги видану відповідачем довідку № 50 від 02.04.2020 року про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та повідомлення про визнання цієї довідки недійсною у листі від 28.09.2020 року за вих. № 02.5-53/61/2020; зобов`язання Господарського суду Вінницької області відкликати з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області лист від 28.09.2020 року за вих. № 02.5-53/61/2020 як помилковий відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Господарський суд Вінницької області (вул. Пирогова, б. 29, м. Вінниця, 2018)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 11.01.2021 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна