Справа № 420/7715/20
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2021-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7715/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ № 146 від 03.08.2020 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ГУ ДМС України в Одеській області під час розгляду його звернення щодо надання захисту в Україні не прийняло до уваги реальні побоювання позивача. Зокрема, позивач зазначив, що не може повернутися до країни свого походження - Туреччину через те, що його сім`я є курдами за етнічною належністю. У зв`язку із цим вони зазнавали переслідування в Туреччині, а саме позивач став жертвою нападу в 2008 р., а його брата було вбито у 2005 р. з причини належності до курдської етнічної меншини. У випадку повернення життю та свободі позивачу буде загрожувати небезпека, що суперечить ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод». Також у позові вибірково наведена інформація турецької організації, що базується у Великобританії, про те, що турецькі націоналістичні групи міліції організовують жорстокі напади на курдські угрупування, особливо на заході та в великих містах, таких як Стамбул та Анкара. Також багато курдських журналістів повідомляли про погрози, фізичне насильство та кримінальне переслідування з боку державних органів. Курди піддаються дискримінації в соціально-економічному плані та мають менший доступ до освіти та ринку праці. Наведено вибіркові статті різних засобів масової інформації щодо негативних епізодів поводження відносно курдів в Туреччині.

Ухвалою судді від 18.08.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

07.09.2020 до суду від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що позиція позивача, наведена в адміністративному позові в цілому є необґрунтованою, безпідставною та спростовуються матеріалами особової справи позивача, де в повній мірі проведено всі процедурні дії, передбачені ст. 7-9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», п.п. 4.1-5.2 Правил розгляду та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затверджені наказом МВС України № 649 від 07.09.2011. Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у позивача цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Туреччини, з огляду на наступне. Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. З матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в контексті наявності в неї ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, твердження позивача з приводу обставини ймовірних переслідувань на території країни громадянської належності носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду до України та неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково він не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення. З матеріалів особової справи позивача спостерігається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення до Туреччини під час звернення до ГУ ДМС України в Одеській області. Також під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення до Туреччини.

Відповіді на відзив від позивача до суду не надійшла.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Туреччини; за національністю - курд; за віросповіданням - мусульманин-суніт (канонів релігії дотримується частково); перебуває в процесі розлучення (шлюб з ОСОБА_17 укладено в 2006 р.); дітей не має; освіта середня; рідна мова турецька; володіє на середньому рівні англійською мовою, а також в усній формі тайською. Родичі позивача: батько - ОСОБА_3 , матір - ОСОБА_4 та брат - ОСОБА_5 проживають в Антальї, Туреччина. Позивач підтримує з ними зв`язок.

Позивач народився в м. Бітліс Туреччина, де проживав до 1995 р., після чого проживав у м. Анталья у 1995-2007 рр. разом із матір`ю, батьком та братом. Після цього проживав в м. Стамбул у 2007-2014 рр. З 2014 р. позивач виїхав до Таїланду, м. Бангкок, де проживав один рік, після чого проживав протягом 2015-2020 рр. у м. Паттайя.

07.03.2020 позивач вибув за межі Таїланду авіарейсом Бангкок (Таїланд) - Дубаї (ОАЕ) - Одеса (Україна), легально, на підставі паспортного документа гр. Туреччини.

07.03.2020 позивач на підставі паспортного документу гр. Туреччини серії НОМЕР_1 прибув до м. Одеси, Україна, де у зв`язку з міжнародним розшуком співробітниками Одеського прикордонного загону ПРУ ДПС України в пункті пропуску «Міжнародний аеропорт Одеса» відповідно до ст. ст. 208, 582 КПК України був затриманий.

На підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 10.03.2020 про застосування до ОСОБА_1 тимчасового арешту строком до 30 діб особа утримувалася під тимчасовим арештом в ДУ «Одеський слідчий ізолятор». На підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 03.04.2020 до ОСОБА_1 подовжено застосування тимчасового арешту строком до 15.04.2020. На підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 15.04.2020 до ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту до 15.06.2020. Наразі особа перебуває під цілодобовим домашнім арештом за адресою: АДРЕСА_1 .

20.07.2020 позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту, вказавши в якості підстав для цього те, що виїзд за межі країни громадянської належності був спричинений вбивством його двоюрідного брата на установчі дані ОСОБА_6 та друга на установчі дані ОСОБА_7 . Так, за твердженнями позивача, в 2005 році, проходячи службу в армії, він дізнався, що було вбито його родича та друга, а повернувшись додому він почав самостійне «розслідування» щодо розшуку справжнього вбивці. Позивач дізнався, що покарання за вбивство відбуває ОСОБА_8 , який насправді визнав свою винуватість через отримання певної вигоди з боку справжнього вбивці на ім`я ОСОБА_9 . Про обставини вбивства він дізнався від свідка на ім`я ОСОБА_10 , який також є його другом. У зв`язку з цим позивач порадив родині ОСОБА_11 аби вони вмовили його зізнатися, що він насправді не вчиняв злочину. За поясненнями позивача під час першого судового засідання ОСОБА_12 розповів правду, через що було ув`язнено справжнього вбивцю ОСОБА_13 , який, на думку позивача, пов`язаний з діючою владою. Позивач вважає, що через те, що він з`ясував правдиві факти щодо обставин вбивства його брата та друга і домігся винесення покарання вбивці, його почали переслідувати рідні та прибічники ОСОБА_13 . До того ж, він повідомив, що ОСОБА_9 є «своєю» людиною серед поліцейських, тому представники правоохоронних органів погрожували йому, примушували підписувати якісь документи, пов`язані з порушенням кримінальної справи стосовно нього. Порушення кримінальної справи в Туреччині позивач пов`язує з вказаними вище обставинами. Наразі він не бажає повертатися до країни громадянської належності у зв`язку з висловленим побоюванням зазнати загрози вбивства з боку людей ОСОБА_13 та не хоче когось вбити під час самозахисту. Крім того, осіб, які ніби становлять загрозу для нього, він пов`язує з представниками партії «МНР», яку вважає фашистською.

За результатами розгляду особової справи заявника Управління дійшло висновків, що ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженців та осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено висновком про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24.01.2020.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 03.08.2020 № 146 ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

З огляду на матеріали справи, позивач розшукується компетентними органами Республіки Туреччини для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ст. 142/1-b, 61, 168, 2, 53/1, 62, 116/1, 119/1-с, 62, 53/1 КК Республіки Туреччина.

23.10.2016 до міжнародної бази Інтерпол внесені відповідні відомості щодо розшуку позивача. Так, 2-им кримінальним судом першої інстанції м. Афйонкарахісар від 02.12.2015 виданий ордер на арешт позивача. Екстрадиційні матеріали містять інформацію про вчинення позивачем наступних злочинів особою на території Туреччини: крадіжка, вчинена щодо зачинених на замок захищених предметів (20.03.2013); порушення недоторканності житла (20.03.2013); крадіжка, вчинена щодо предметів, які зберігаються в будівлі (20.03.2013); порушення недоторканності житла (20.03.2013); заподіяння майнової школи (20.03.2013); крадіжка, вчинена щодо зачинених на замок захищених предметів (20.03.2013); порушення недоторканності житла, вчинене групою осіб (20.03.2013), заподіяння майнової шкоди (20.03.2013). На підставі постанови Другого Кримінального суду першої інстанції міста Афйонкарахісар №2016/186 від 02.05.2016 позивачу шляхом складання за сукупністю вироків призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 10 років 2 місяці 15 днів. Позивач наразі перебуває у процедурі екстрадиційного арешту.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в контексті наявності ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, твердження позивача з приводу обставини ймовірних переслідувань на території країни громадянської належності носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні.

Також позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду до України та неможливість його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення до Туреччини.

Позивачем не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення до Туреччини під час звернення до ГУ ДМС України в Одеській області. Також, під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення до Туреччини. Позивачем також не було наведено жодних прикладів та конкретних проявів стосовно нього переслідувань за ознаками раси, громадянства, національності або належності до певної соціальної групи на території країни громадянської належності.

Зокрема, з огляду на матеріали справи № 2020OD0073, під час проведення співбесід позивач повідомив, що під час проживання на території Туреччини по відношенню до нього чинився тиск у зв`язку з тим, що він посприяв викриттю справжнього вбивці його родича та друга, у зв`язку з чим злочинця було ув`язнено. Проте елемент існування особистої загрози для нього через дану причину у разі повернення до Туреччини викликає обґрунтовані сумніви щодо правдоподібності через наступні обставини.

Так, відповідно до пояснень позивача, його участь у перегляді обставин справи щодо вбивства двох людей не була жодним чином формально закріплена, не було проведено відповідної процедури, яка б свідчила про причетність позивача до обставин, що передували ув`язненню реального вбивці, він не звертався особисто до правоохоронних органів у зв`язку з вбивством родича.

Надані позивачем документи, з урахуванням неофіційного перекладу та пояснень позивача, не підтверджують жодним чином втручання позивача до розслідування вбивства ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також не підтверджують в повній мірі викладену в цілому історію позивача, а саме в наданих роздруківках відсутні жодні відомості про спорідненість чи його знайомство з будь-ким із загиблих; щодо надання офіційних свідчень особою, яка ніби відбувала покарання замість ОСОБА_13 стосовно особи на установчі дані ОСОБА_8 , крім того відсутній жодний зв`язок вбивць з будь-якими політичними партіями Туреччини та політичне підґрунтя самого вбивства.

Також позивачем не було підтверджено документально власну спорідненість з загиблою особою на установчі дані ОСОБА_6 . Згадане вбивство відбулося 20.06.2005 і за словами позивача в 2007 році він ніби втік від ОСОБА_13 до м. Стамбул, де він не зазнавав жодних проблем.

Позивач повідомив, що перебуваючи у в`язниці він отримував погрози з боку людей ОСОБА_13 в 2013 році, котрі завдавали фізичної шкоди, також в нього стріляли брати даної особи у м. Анталії, проте у зв`язку з даними обставинами та користуючись на території Туреччини адвокатськими послугами, він не звертався до правоохоронних органів, що вбачається досить неправдивим за даних умов.

В той же час, позивач безперешкодно оформив паспортний документ для виїзду за кордон та безперешкодно вибув за межі Туреччини у 2014 році і в подальшому вільно перетинав кордони іноземних країн, що спростовує твердження стосовно зв`язку агентів переслідування з діючою.

З моменту виїзду у 2014 році до затримання компетентними органами України у зв`язку з екстрадиційним арештом у 2020 році позивач не зверталася на території інших країн за міжнародним захистом, що спростовує реальні побоювання позивача. Натомість він легалізував власне становище через оформлення візи кожного року на території Таїланду, де і проживав протягом 2014-2020 рр.

Також позивачем було повідомлено під час анкетування, що його родича було вбито через те, що він захищав курдську національність в Туреччині та через політичні причини, в тому числі через належність його брата до партії «HDP», проте дані відомості є лише припущенням позивача, які не підтверджені жодним чином, в тому числі в наданих ним документах щодо обставини вбивства відсутня жодна подібна інформація. Крім того, позивач не навів жодних конкретних проявів діяльності його двоюрідного брата щодо захисту курдської національності в Туреччині, не зміг повідомити про політичну діяльність родича, яка могла б стати передумовою його вбивства.

Неправдоподібною також вбачається обставина, за якої зі слів позивача ОСОБА_9 ніби маючи особливі зв`язки з владою, домігся порушення кримінальної справи стосовно нього, проте не зміг вирішити питання щодо власного звільнення відбуття покарання.

На думку позивача, Республіка Туреччина розшукує його саме через прохання ОСОБА_13 , проте дана обставина не вбачається правдоподібною, враховуючи наявні відомості про злочинну діяльність даної особи на території Туреччини. Позивач не має жодних достовірних даних щодо його розшуку в Туреччині з боку ОСОБА_13 чи його родичів або прибічників.

Крім того, зі слів позивача, він та його рідні близько 7-8 разів отримували погрози лише в усній формі по телефону з боку родичів ОСОБА_13 та представників партії «МНР», які говорили, що знайдуть його та вб`ють, проте дана інформація викликає обґрунтовані сумніви, так як на пояснення звідки ці люди мали номери мобільного та домашнього телефонів його та членів його родини він пояснив, що можна було отримати в телекомунікаційній службі, що вбачається досить сумнівною інформацією. Жодних доказів щодо таких телефонних дзвінків позивачем надано не було.

Крім того востаннє такий телефонний дзвінок з погрозою ніби надходив до остаточного виїзду позивача з Туреччини до Таїланду у 2014 році. Також, за аналізом матеріалів особової справи позивача встановлено, що до виїзду з Туреччини він також не зазнавав жодних підтверджених загроз, стабільно займався бізнесом аж до самого виїзду з країни громадянської належності.

Позивач надав суперечливі відомості, а саме спочатку він сказав, що ОСОБА_9 був затриманий та ув`язнений приблизно в 2008 чи 2009 році, проте під час додаткового протоколу співбесіди повідомив, що приблизно в 2007 році після пояснення ОСОБА_12 його затримали та ув`язнили.

Позивач не зміг належним чином обґрунтувати чому у разі виникнення проблем ніби через його причетність до ув`язнення ОСОБА_9 у зв`язку з вбивством його родича у 2005 році, він вибув за межі Туреччини лише в 2014 році. Також не зміг пояснити, чому, враховуючи надані ним твердження щодо існуючих проблем в Туреччині ще з приблизно з 2007 року кримінальну справу було порушено лише в 2013 році; не зміг обґрунтувати зв`язок даної обставини з викладеною історією переслідування.

Також позивачем було зазначено, що після його неофіційного втручання в розгляд обставин смерті родича, особою на ім`я ОСОБА_12 було надано свідчення в судовому засіданні, під час якого він повідомив, що ОСОБА_9 надав йому «роботу» і тому він погодився відбути покарання замість нього і така інформація підтверджується рішенням суду, однак позивачем не було надано подібного документу.

Згідно з розповіддю позивача, він побоюється бути вбитим ОСОБА_15 або його прибічниками у разі потрапляння до в`язниці чи за будь-яких інших обставин даними агентами переслідування, однак за аналізом матеріалів особової справи ним не було надано жодних переконливих документальних доказів чи усних відомостей щодо ймовірності даної загрози.

Позивачем було надано суперечливі відомості, а саме відповідно до неофіційного перекладу наданого позивачем документу після стрілянини ОСОБА_16 помер в дорозі, коли його перевозили до лікарні, а інший постраждалий помер на місці. У свою чергу позивач під час співбесіди повідомив, що його двоюрідний брат ( ОСОБА_6 ) помер по дорозі в лікарню в автомобілі швидкої допомоги. За твердженнями позивача, він особисто ніколи не контактував з вбивцею його брата.

Позивач надав лише узагальнену інформацію стосовно того, що йому ніби погрожували смертю люди ОСОБА_13 та били його, проте не зміг деталізувати таку інформацію, конкретизувати про яких саме осіб йде мова.

Відповідно до міжнародних рекомендацій УВКБ ООН від 01.12.2013 у сфері набуття міжнародного захисту, шукачі захисту зобов`язані надавати співробітнику міграційної служби всі докази історії ймовірного переслідування на території країни громадянської належності, їх розповідь повинна бути чіткою, детальною та правдоподібною.

Таким чином, викладена історія переслідування позивача є непідтвердженою, відсутня належна аргументація стосовно того, що порушення кримінальної справи щодо нього, винесення обвинувального вироку та призначення покарання були спричинені власне вбивством його родича та подальшим ув`язненням вбивці. В будь-якому випадку, вищезазначене не є підтвердженням дискримінаційного ставлення по відношенню до позивача, що б могло бути кваліфіковане як переслідування. Так, у відповідності до міжнародних рекомендацій, переслідуванням можуть бути кваліфіковані ті діяння, які чинять суттєві перешкодам для заявників та суттєво порушують можливості для життя, роботи, навчання тощо.

Слід також розглянути елемент ймовірності переслідування позивача за ознакою національності та наявності певних політичних переконань в країні громадянської належності, про що він побічно згадує.

Так, зі слів позивача, він був членом партії «HDP» в Туреччині, і при цьому він підтвердив, що мав формальне членство в партії, не займався безпосередньо політичною діяльністю, лише інколи приймав участь у мітингах, не має окремих стійких політичних поглядів. При цьому позивачем не було долучено в якості підтвердження членського квитку, який він ніби мав.

Так, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача, останній не навів тверджень, які б вказували на наявність у нього політичних поглядів, можливого прийняття активної участі у політичних процесах, ініціативної та агітаційної діяльності, що б могли свідчити про стійкість його політичної позиції, могли створювати потенційну загрозу для представників органів державної влади, що б могло призвести до потенційних переслідувань позивача.

Щодо ймовірності переслідування через належність до курдів, він не зміг навести жодних проявів дискримінації стосовно нього за цією ознакою. За матеріалами особової справи він не зазнавав жодних обмежувальних заходів в Туреччині, мав змогу вільно здійснювати підприємницьку діяльність, здобувати освіту, переміщуватися територією Туреччини, безперешкодно оформити паспортний документ для виїзду за кордон та перетнути кордон країни громадянської належності, не був обмежений в доступі до використання юридичної допомоги у разі необхідності тощо.

Крім того, позивач мав можливість контактувати з представниками різних соціальних прошарків населення та представниками різних віросповідань під час його проживання на території країни громадянської належності, що також спростовує застосування будь-якої дискримінації щодо нього.

У сукупності елементи особової справи позивача вказують на відсутність жодної дискримінації особи з боку органів державної влади, що спростовує викладену ним історію ймовірного переслідування на території країни громадянської належності.

Так, під час перебування на території Туреччини позивач мав можливість вільного переміщення країною громадянської належності, не зазнаючи при цьому жодних утисків або обмежень; під час співбесід ним не було наведено достовірних фактів порушення його прав в Туреччині.

Родина позивача ніколи не мала проблем з проживанням в Туреччині, наразі безперешкодно проживає на території Туреччини, він з ними регулярно спілкується, що в сукупності з проведеним аналізом інших елементів заяви вказує на необґрунтованість побоювань зазнати переслідувань за конвенційними ознаками у випадку повернення до Туреччини.

Також позивач мав можливість вільного отримання освіти в Туреччині, не зазнаючи при цьому жодних утисків або пригнічень; в позивача не виникало проблем з виїздом за межі країни громадянської належності, перетином кордонів іноземних країн; позивач безперешкодно оформив паспортний документ в Туреччині.

Крім того, позивач мав вільний доступ до лікарень, державних та комерційних установ в Туреччині, що вкотре свідчить про те, що ніхто не створював жодних обмежень чи перешкод для нього в країні громадянської належності та про відсутність дискримінаційного ставлення по відношенню до нього в Туреччині.

В той же час, у позивача існувала та буде існувати можливість належної юридичної допомоги у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

Таким чином, неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Туреччини з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування в регіоні постійного проживання, ані перебуваючи поза її межами він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача також можливо визначити відсутність підстав у контексті можливого визнання його особою, яка потребує додаткового захисту на території України через наявність ознак, передбачених п. 13 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року.

Слід зазначити, що позивач не зміг обґрунтувати можливість застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження або покарання стосовно нього у випадку повернення до Туреччини.

Також ані позивач, ані його близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень, свавільних арештів, затримань або позасудових рішень в Туреччині; позивач був забезпечений всім необхідним під час проживання в країні громадянської належності.

За результатами проведеної перевірки екстрадиційних документів можливо також визначити, що злочини, за яким обвинувачують позивача на території країни громадянської належності не передбачає надмірного покарання.

Повідомлена позивачем інформація стосовно історії переслідування не підтверджується за результатами проведеної екстрадиційної перевірки. Так, у відповідності до наданих матеріалів, що підтверджені відповідними доказами, позивача обвинувачують у вчиненні крадіжок.

Слід зазначити, що під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач заперечував свою причетність до діянь, які стали підставою для порушення проти нього кримінальної справи на території країни громадянської належності.

Відповідно до тверджень позивача, представники правоохоронних органів примусили його підписати якісь документи, що стали підставою порушення кримінальних справ щодо нього в 2013 році, проте не зміг пояснити, що саме він підписував, про що зазначалося в даних документах.

Крім того, власні коментарі під час розгляду кримінальної справи чи пояснення на власний захист, відповідно до я сих позивач підтверджував власну причетність до злочинів, в тому числі під впливом наркотичних засобів, він обумовлює тиском, який здійснювався на нього поліцейськими або ж порадами, наданими його адвокатом. При цьому він не звертався самостійно чи за порадою адвоката до компетентних органів Туреччини у зв`язку з тиском, який ніби чинився на нього, з боку державних структур.

В той же час, та обставина, відповідно до якої позивач дійсно здійснював крадіжки в Туреччині підтверджується долученими до особової справи матеріалами екстрадиційної перевірки. Також, позивач підтвердив, що особисто був присутній при проголошенні йому обвинувального вироку в Туреччині. У свою чергу, екстрадиційні матеріали підтверджують, що під час проголошення 1-го вироку позивач особисто був присутній разом з захисником, під час 2-го та 3-го вироків вони проголошувалися у присутності його захисника і лише у 2016 році проголошення вироку відбулося за відсутності позивача. Крім того, позивач вказав, що його адвокат ознайомлював його усіма винесеними вироками стосовно нього в Туреччині.

Отже, враховуючи обізнаність позивача щодо визнання його винним у вчиненні злочинів на території Туреччини можна зробити висновок, що він усвідомлено виїхав за межі країни громадянської належності з метою уникнення покарання.

Відтак, за матеріалами екстрадиційної перевірки містяться обґрунтовані докази причетності позивача до вчинення злочинів на території Туреччини, надані гарантії щодо дотримання законних прав позивача та виконання чинних положень відповідних міжнародних зобов`язань у випадку повернення його на територію Туреччини.

На обґрунтованість обвинувачень, висунутих відносно позивача на території країни громадянської належності свідчить обставина, відповідно до якої він перебуває у міжнародному розшуку у «червоному списку» за каналами «Інтерполу». Відповідно до статті 3 статуту Інтерполу, діяльність зазначеної міжнародної організації не стосується політичних, військових, релігійних або расових питань.

На відсутність упередженості або політичної вмотивованості покарання, призначеного позивачу на території країни громадянської належності вказує також проведене порівняння покарання за подібні злочини, передбачені в положеннях українського законодавства, які передбачають аналогічні покарання, що викладено у висновку прокуратури Одеської області за результатами екстрадиційної перевірки обставин, що можуть перешкоджати видачі позивача до Турецької Республіки, в якій чітко зазначено, що вчинені злочини не належать до військових злочинів і не носять політичного характеру та відповідно до положень ст. 26 КПК України кримінальне провадження за цими фактами не порушується виключно за скаргою потерпілого.

Поряд із тим, під час кримінального переслідування позивача на території Туреччини у період 2013 року основоположні права позивача не порушувались, зокрема, його права на власний захист, можливість оскаржувати рішення судових інстанцій Туреччини, вільне пересування територією країни, підприємницьку діяльність та інші основоположні права порушені не були, що вказує на відсутність переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Крім того, позивач мав змогу заявляти клопотання, приймати активну участь у процесі під час розгляду кримінальної справи на території країни громадянської належності. Позивач також підтвердив, що має можливість звернення до ЄСПЛ з метою захисту його прав в рамках кримінального провадження, порушеного стосовно нього в Туреччині, однак через власні міркування не має наразі наміру скористатися даною можливістю.

При цьому, екстрадиція сама по собі не становить порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а Туреччина є стороною зазначеної конвенції та 02.08.1988 ратифікувала Конвенцію проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання.

Разом із тим, судом не встановлено умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Враховуючи вищевикладене, можливо визначити, що причиною, за якої позивач наразі не бажає повертатися на територію Туреччини є не наявність побоювань конвенційних переслідувань в Туреччині, а обставина порушення проти нього кримінальної справи на території країни громадянської належності.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв`ю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до управління міграційної служби, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є бажання позивача уникнути кримінальної відповідальності в країні громадянської належності, на що вказує звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, лише після його затримання компетентними органами України через розшук правоохоронними органами Туреччини, недоведені елементи переслідування на території країни громадянської належності у зв`язку з обставиною вбивства його родича, а також виявлені елементи надання неправдоподібної інформації.

Також суд враховує, що не зважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 20.07.2020, через чотири місяці після зміни запобіжного заходу на домашній арешт, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідно якої, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, за Верховний Суд України в постанові від 16.02.2018 по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17), постанові від 11.10.2018 по справі № 815/1892/17 висловив правову позицію, згідно якої варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

На підставі викладеного суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.77 КАС України, довів суду необґрунтованість і безпідставність позовних вимог та правомірність свого рішення.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування переслідувань стосовно позивача або членів його родини, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного наказу ГУ ДМС № 146 від 03.08.2020, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44; ) про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк