Справа № 640/22521/19
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року м. Київ № 640/22521/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суду: головуючого судді Балась Т.П., суддів Головань О.В., Патратій О.В., за участю секретаря судового засідання Кузьмич М.Б.,

за участі представників сторін:

від позивача - Іванов В.П.,

від відповідача - Антоненко Н.А., Найда Т.І.

від третьої особи - Осипов Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу:

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ОМП-2013»
доНаціонального банку України
провизнання протиправним та скасування в частині нормативно-правового акту,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ОМП-2013» (далі - позивач або ТОВ «Фінансова компанія «ОМП-2013») з позовом до Національного банку України (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та нечинним підпункт 12 пункту 2 розділу VIII Положення про порядок реєстрації платіжних систем, учасників платіжних систем та операторів послуг платіжної інфраструктури, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.02.2014 № 43.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2019 відкрите загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2020 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Службу безпеки України.

Протокольною ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.05.2020 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

На обґрунтування позовних вимог позивач покликається на відсутність у Служби безпеки України повноважень на вирішення діяльності платіжної системи такою, що містить ризики виникнення загроз національній безпеці України, а також визначення документів, що підтверджують наявність у діяльності платіжних систем ризиків виникнення загроз національній безпеці України, а також на невідповідність, за наведених обставин, оскаржуваних приписів Положення про порядок реєстрації платіжних систем, учасників платіжних систем та операторів послуг платіжної інфраструктури, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.02.2014 № 43 вимогам Закону України «Про Національний банк України» та Закону України «Про Службу безпеки України». Також, позивачем наголошено на тому, що оскаржувані приписи суперечать принципу правомірного втручання в право особи на мирне володіння своїм майном, закріпленого у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідач проти позову заперечив, надав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що оскаржувані приписи прийняті відповідно до вимог чинного законодавства, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивач надав відповідь на відзив, у якому вказав на те, що скасування реєстрації платіжної системи, а також відкликання у платіжної організації платіжної системи є тотожним ліквідації юридичної особи, оскільки позбавляє можливості здійснювати господарську діяльність та отримувати прибуток. Разом з тим, примусова ліквідація юридичної особи є одним із заходів кримінально-правового характеру, який застосовується до юридичних осіб в порядку статті 969 Кримінального кодексу України.

Відповідач скористався правом подати заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначив, що скасування реєстрації платіжної системи, у платіжної організації якої було відкликано ліцензію на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків, не є тотожним ліквідації юридичної особи, оскільки не позбавляє платіжну організацію права на здійснення інших видів діяльності, а також можливості реєстрації іншої платіжної системи.

Третя особа надала письмові пояснення по суті спору, у яких просила відмовити у задоволенні позову та зазначила, що доводи позивача про те, що в Конституції України та законах України не передбачено повноваження Служби безпеки України щодо надання Національному банку України інформації про те, що діяльність платіжної системи містить ризики виникнення загроз національній безпеці України є безпідставними та не відповідають законодавству України.

У судовому засідання представник позивача позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Представник третьої особи в судовому засіданні також висловив свою позицію щодо відсутності підстав для задоволення позову.

У судовому засіданні 16.12.2020 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повний текст рішення виготовлений та підписаний 12.01.2021.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

04.02.2014 Національний банк України прийняв постанову № 43 «Про затвердження Положення про порядок реєстрації платіжних систем, учасників платіжних систем та операторів послуг платіжної інфраструктури» (далі - Положення № 43).

Згідно з Постановою Національного банку України № 139 від 21.12.2017 «Про затвердження Змін до Положення про порядок реєстрації платіжних систем, учасників платіжних систем та операторів послуг платіжної інфраструктури» пункт 2 розділу VIII Положення № 43 доповнено, зокрема, підпунктом 12.

Відповідно до підпункту 12 пункту 2 розділу VIII Положення № 43 Національний банк України має право скасувати реєстрацію платіжної системи, платіжною організацією якої є резидент, за наявності документально підтвердженої інформації від державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, про те, що діяльність платіжної системи містить ризики виникнення загроз національній безпеці України.

Як зазначає позивач у позовній заяві та не заперечується відповідачем, 14.06.2018 Комітетом з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайту) платіжних систем Національного банку України було прийняте рішення № 164 «Про скасування реєстрації міжнародної платіжної системи «TYME». Вказане рішення було прийняте за результатами розгляду листа Служби безпеки України від 11.06.2018 №8/1/3-7134/ДСК стосовно ризиків виникнення загроз національній безпеці України у діяльності міжнародної платіжної системи «TYME» та на підставі підпункту 12 пункту 2 розділу VIII Положення про порядок реєстрації платіжних систем, учасників платіжних систем та операторів послуг платіжної інфраструктури, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.02.2014 № 43.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2019 у справі № 826/17409/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2019 у задоволенні адміністративного позову ТОВ «Фінансова компанія «ОМП-2013» до Національного банку України про визнання протиправним та скасування рішення № 164 «Про скасування реєстрації міжнародної платіжної системи «TYME» - відмовлено.

Під час виготовлення повного тексту судового рішення, судом установлено, що постановою Верховного Суду від 22.12.2020 у справі № 826/17409/18 касаційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «ОМП-2013» залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2019 залишено без змін.

Позивач вважаючи підпункт 12 пункту 2 розділу VIII Положення № 43 протиправним звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Частиною другою статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України визначено право оскаржити нормативно-правовий акт особам, щодо яких його застосовано, а також особам, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами частини 1 статті 2 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 № 679-XIV (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон України «Про Національний банк України») передбачено, що Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк виконує, зокрема, такі функції: регулює діяльність платіжних систем та систем розрахунків в Україні, визначає порядок і форми платежів, у тому числі між банками (п. 6); веде реєстр платіжних систем, систем розрахунків, учасників цих систем та операторів послуг платіжної інфраструктури (п. 28); здійснює нагляд (оверсайт) платіжних систем та систем розрахунків (п. 29).

В силу приписів п. 9.3 статті 9 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 2346-III (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) Національний банк України веде Реєстр платіжних систем, систем розрахунків, учасників цих систем та операторів послуг платіжної інфраструктури (далі - Реєстр). Платіжні організації платіжних систем, учасники платіжних систем та оператори послуг платіжної інфраструктури мають право здійснювати діяльність в Україні виключно після їх реєстрації шляхом внесення відомостей про них до Реєстру.

Національний банк України здійснює внесення до Реєстру відомостей щодо:

внутрішньодержавної платіжної системи та міжнародної платіжної системи, платіжною організацією якої є резидент, після узгодження правил цієї платіжної системи;

міжнародної платіжної системи, платіжною організацією якої є нерезидент, після узгодження умов та порядку діяльності цієї платіжної системи в Україні;

внутрішньобанківської платіжної системи після отримання повідомлення банку про початок діяльності цієї системи;

учасника внутрішньодержавної платіжної системи та міжнародної платіжної системи, платіжною організацією якої є резидент, після отримання повідомлення платіжної організації про укладений з цим учасником договір;

учасника міжнародної платіжної системи, платіжною організацією якої є нерезидент, після реєстрації договору про участь у міжнародній платіжній системі;

оператора послуг платіжної інфраструктури після узгодження умов та порядку його діяльності.

Національний банк України здійснює внесення відомостей до Реєстру щодо платіжної системи, учасника платіжної системи та оператора послуг платіжної інфраструктури в порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України.

Згідно зі статтею 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 2121-III (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у формі адміністративного регулювання: зокрема встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків; нагляд за діяльністю банків; надання рекомендацій щодо діяльності банків.

Статтею 55 Закону України «Про Національний банк України» встановлено, що головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Відповідно до статті 56 Закону «Про Національний банк України» Національний банк видає нормативно-правові акти та розпорядчі акти. Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно із законом пом`якшують або скасовують відповідальність.

Таким чином, Національний банк України уповноважений приймати нормативно-правові акти з питань, віднесених до повноважень останнього, зокрема, щодо функціонування платіжних систем, що здійснюють діяльність на території України.

Так керуючись вимогами вищевказаних положень законодавства та з метою вдосконалення порядку реєстрації Національним банком України платіжних систем, систем розрахунків, учасників платіжних систем та операторів послуг платіжної інфраструктури Правління Національного банку України своєю постановою № 139 від 21.12.2017 доповнило пункт 2 розділу VIII Положення № 43, зокрема, підпунктом 12, згідно з яким Національний банк України має право скасувати реєстрацію платіжної системи, платіжною організацією якої є резидент, за наявності документально підтвердженої інформації від державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, про те, що діяльність платіжної системи містить ризики виникнення загроз національній безпеці України.

Позивач обґрунтовує протиправність оскаржуваних приписів Положення № 43 відсутністю в законодавстві України повноважень у Служби безпеки України на визначення платіжної системи такою, що містить ризики виникнення загроз національній безпеці України та визначення документів, що підтверджують наявність у діяльності платіжних систем ризиків виникнення загроз національній безпеці України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про основи національної безпеки України» від 19.06.2003 № 964-ІV (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) загрози національній безпеці - наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України.

Згідно з абзацом першим статті 8 України «Про основи національної безпеки України» з урахуванням геополітичної і внутрішньої обстановки в Україні діяльність усіх державних органів має бути зосереджена на прогнозуванні, своєчасному виявленні, попередженні і нейтралізації зовнішніх і внутрішніх загроз національній безпеці, захисті суверенітету і територіальної цілісності України, безпеки її прикордонного простору, піднесенні економіки країни, забезпеченні особистої безпеки, конституційних прав і свобод людини і громадянина, викоріненні злочинності, вдосконаленні системи державної влади, зміцненні законності і правопорядку та збереженні соціально-політичної стабільності суспільства, зміцненні позицій України у світі, підтриманні на належному рівні її оборонного потенціалу і обороноздатності, радикальному поліпшенні екологічної ситуації.

Абзацом дванадцятим статті 4 України «Про основи національної безпеки України» визначено, що суб`єктами забезпечення національної безпеки є, зокрема, Служба безпеки України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Службу безпеки України» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) 25.03.1992 № 2229-ХІІ Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про Службу безпеки України» на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону України «Про Службу безпеки України» Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана здійснювати інформаційно-аналітичну робот в інтересах ефективного проведення органами державної влади та управління України внутрішньої і зовнішньої діяльності, вирішення проблем оборони, соціально-економічного будівництва, науково-технічного прогресу, екології та інших питань, пов`язаних з національною безпекою України.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 25 Закону України «Про Службу безпеки України» Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надано право подавати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності обов`язкові для розгляду пропозиції з питань національної безпеки, у тому числі із забезпечення охорони державної таємниці.

Статтею 8 Закону України «Про Службу безпеки України» Служба безпеки України взаємодіє з державними органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, які сприяють виконанню покладених на неї завдань.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що Служба безпеки України, як державний орган спеціального призначення, наділена повноваженнями щодо подання інформації про наявність загроз з метою забезпечення національної безпеки, з огляду на що доводи позивача у наведеній частині, суд вважає помилковими.

Суд також критично оцінює твердження позивача про те, що оскаржувані приписи Положення № 43 не відповідають вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном можна зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і нематеріальних.

У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Судом розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами було інше «майно», що «становить економічну цінність», зокрема, необхідні для здійснення підприємницької діяльності дозволи чи ліцензії (cправа «Тре Тракторер Актіболаґ» проти Швеції» (Tre Traktцrer Aktiebolag v. Sweden), рішення від 7 липня 1989 року, серія A, № 159).

Європейський суд з прав людини наголошує, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Бейелер проти Італії» від 05 січня 2000 року) (Beyeler v. Italy, заява №33202, § 100)).

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що міжнародна платіжна система «TYME», платіжною організацією якої є ТОВ «Фінансова компанія «ОМП-2013» є майном цього підприємства у розумінні першої частини статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трегубенко проти України» зазначено, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.

Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Суд зазначає, що оцінка пропорційності потребує суб`єктивного підходу. Застосовуючи Статтю 1 Першого протоколу до Конвенції суд має здійснити дослідження трьох критеріїв відповідності певного заходу втручання суб`єкта владних повноважень у право приватної власності (трискладовий тест), а саме - чи відповідає втручання у право власності принципу правової визначеності та законності; чи переслідує це втручання легітимну мету в суспільних або загальних інтересах; чи є таке втручання пропорційним, тобто чи забезпечується при цьому справедливий баланс між вимогами щодо інтересів суспільства і вимогами щодо захисту прав людини.

При цьому ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципу верховенства права, який включає свободу від свавілля.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 (справа Рисовський проти України (Rysovskyy v. Ukraine), заява №29979/04, §71) Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Ураховуючи наведене, а також беручи до уваги, що твердження позивача про позбавлення власності ТОВ «Фінансова компанія «ОМП-2013» шляхом скасування реєстрації платіжної системи ґрунтується на рішенні відповідача, яке визнано в установленому законодавством порядку правомірним, а також з огляду на те, що санкції запроваджені з метою захисту національних інтересів, національної безпеки і територіальної цілісності України, що свідчить про наявність «справедливої рівноваги» між інтересами держави, пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, суд вважає, що таке втручання у мирне володіння майном є законним у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку про те, що оскаржувані приписи підпункту 12 пункту 2 розділу VIII Положення про порядок реєстрації платіжних систем, учасників платіжних систем та операторів послуг платіжної інфраструктури, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.02.2014 № 43 прийняті відповідачем у межах повноважень, у спосіб та в порядку, що передбачені Конституцією і законами України, а тому правові підстави для визнання їх протиправними та нечинними відсутні.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ОМП-2013» відмовити.

Рішення суду набирає законної в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 КАС України.

Головуючий суддя Т.П. Балась

Суддя О.В. Головань

Суддя О.В. Патратій

Повний текст рішення виготовлено та підписано - 12.01.2021.