Справа № 420/15124/20
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 04.11.2020 ВП № 41126076.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13.12.2013 на підставі виконавчого листа № 2-1516/2149/11, виданого 16.08.2013 Котовським міськрайонним судом, відкрито виконавче провадження № 41126076 про примусове стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 766 189,69 грн. У вересні 2020 р. ТОВ «Кей-Колект» направило до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заяву про повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». 04.11.2020 державним виконавцем Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 76 618,97 грн, на підставі якої 04.11.2020 відкрито виконавче провадження № 63508621. Позивач вважає зазначену постанову про стягнення виконавчого збору протиправною та підлягаючою скасуванню, зважаючи на те, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом. За таких обставин, при стягненні виконавчого збору відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIIІ без реального стягнення суми боргу з боржника (позивача) у разі повернення виконавчого документу стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Додатково, як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач послався на рішення Верховного Суду від 16.04.2020 № 640/8425/19, від 18.04.2018 № 761/11524/15-ц, від 15.02.2018 № 910/1587/13, від 28.02.2019 № 819/1116/17, від 19.06.2019 № 824/172/18-а, від 30.06.2020 № 620/3270/19.

Ухвалою судді від 31.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду окремих категорій термінових справ; призначено по справі судове засідання на 11.01.2021 о 10:00 год.

05.01.2021 засобами електронного зв`язку та 11.01.2021 засобами поштового зв`язку до суду від Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов відзив на адміністративний позову, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що 04.12.2013 головним державним виконавцем Котовського МРУЮ в Одеській області (нині Подільський МВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) винесено постанову ВП № 41126076 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, який видано Котовським міськрайонним судом Одеської області 16.08.2013 №2-1516/2149/11 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованості у розмірі 766189,69 грн. Пункт 2 постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №41126076 встановлює обов`язок боржника самостійно виконати вимоги виконавчого документа: сплатити 766189,69 грн у 7 денний строк з моменту отримання постанови про відкриття. Пункт 3 вказаної постанови встановлює попередження боржнику що при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк, виконання буде проводитись у примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору у розмірі 76618,97 грн та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій, оскільки абз. 2 ч.5 ст.26 Закону встановлено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Тобто позивач ще на стадії відкриття виконавчого провадження був обізнаний, що за невиконання рішення в добровільному порядку до нього будуть застосовані додаткові санкції у вигляді стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. З аналізу ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» слідує, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених в межах відкритого виконавчого провадження виконавчих дій. В даному випадку державним виконавцем були проведенні в повному обсязі передбачені Законом України «Про виконавче провадження» при примусовому виконанні виконавчі дії. Зокрема, було розшукано майно боржника, яке було описано і на яке було накладено арешт, призначено суб`єкта оціночної діяльності для підготовки звіту про оцінку арештованого майна боржника, направлено заявку до ДП «СЕТАМ» на реалізацію майна боржника, у зв`язку з чим саме по собі не закінчення примусового виконання рішення суду та нестягнення суми заборгованості з боржника, не є підставою для визнання дій державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору неправомірними. Стягнення виконавчого збору пов`язується з початком примусового виконання, яке розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження державний виконавець повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.

При цьому стягнення з боржника виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця. 12.11.2020 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 41126076 на підставі пункту 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення із винесенням відповідної постанови. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору (не пізніше наступного робочого дня) з дня закінчення виконавчого провадження є те, що виконавчий збір не стягнуто. Оскільки боржником в добровільному порядку судове рішення не виконане, відповідач вважає винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 76618,97 грн правомірними і таким, що вчинено на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином; жодних клопотань з приводу своєї неявки до суду не надали, у зв`язку із чим справу вирішено в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Котовського МРУЮ в Одеській області Баланюк М.В. від 04.12.2013 відкрито виконавче провадження № 41126076 щодо виконання виконавчого листа № 2-1516/2149/11, виданого 16.08.2013 Котовським міськрайонним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованості в розмірі 766189,69 грн.

Згідно з п. 2 зазначеної постанови про боржнику належить самостійно виконати вимоги виконавчого документа: сплатити 766189,69 грн у 7 денний строк з моменту отримання постанови про відкриття.

Відповідно до п. 3 вказаної постанови при невиконанні боржником рішення в наданий для самостійного виконання строк виконання буде проводитись у примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору у розмірі 76618,97 грн, та витрат пов`язаних з провадженням виконавчих дій.

Оскільки вимоги виконавчого документу у добровільному порядку не виконані, державним виконавцем розпочато примусове стягнення.

13.04.2015 державним виконавцем винесено постанову у виконавчому провадженні № 41126076 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

12.10.2015 державним виконавцем винесено постанову у виконавчому провадженні № 41126076 про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні для визначення вартості арештованого майна боржника.

18.09.2018 державним виконавцем винесено постанову у виконавчому провадженні № 41126076 про опис та арешт майна боржника: 1/3 частка магазину по продажу продтоварів та кафе на 25 посадочних місць загальною площею 446,1 кв. м, торговою площею 53,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1.

04.09.2018 державним виконавцем винесено постанову у виконавчому провадженні № 41126076 про арешт коштів боржника.

04.10.2018 державним виконавцем винесено постанову у виконавчому провадженні № 41126076 про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні для визначення вартості арештованого майна боржника.

10.12.2018 державним виконавцем направлено керівнику Одеської філії ДП «Сетам» заявку на реалізацію арештованого майна.

07.10.2020 стягувач ТОВ «Кей-Колект» звернувся до державного виконавця із заявою (вх. № 11964/35-31) про повернення виконавчого документу без подальшого виконання, у зв`язку із чим постановою від 12.11.2020 виконавчий лист № 2-1516/2146/11, виданий 16.08.2013 Котовським міськрайонним судом Одеської області, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

04.11.2020 державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 76 618,97 грн відповідно до ст. ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі якої 04.11.2020 відкрито виконавче провадження № 63508621 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Подільського МДВС ПМУМЮ (м. Одеса) виконавчого збору в розмірі 76 618,97 грн, не погодившись із чим, позивач звернувся за судовим захистом із даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначену постанову обґрунтованою, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV, що діяв на момент виникнення спірних відносин).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці).

Частиною 1 ст. 6 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За приписами ч. 1 ст. 17 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 25 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Частина 1 ст. 28 Закону № 606-XIV: у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст.27 Закону № 606-XIV передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються (частина 3 ст.27 Закону № 606-XIV).

Статтею 47 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача.

05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), згідно з пунктом 2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» якого визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України «Про виконавче провадження» (Відомості Верховної Ради України, 1999 р., № 24, ст. 207 із наступними змінами), крім статті 4, яка втрачає чинність через три місяці з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 1 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Положення ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

З огляду на матеріали справи, у визначений в постанові про відкриття виконавчого провадження від 13.12.2013 № 41126076 строк для добровільного виконання рішення, ОСОБА_1 самостійно не виконав рішення суду щодо сплати на користь ПАТ «Кей-Колект» 766 189,69 грн, у зв`язку із чим державним виконавцем вчинялася дії з примусового виконання, зокрема оголошено розшук та арешт майна боржника (1/3 частка магазину по продажу продтоварів та кафе на 25 посадочних місць загальною площею 446,1 кв. м, торговою площею 53,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ), накладено арешт на кошти боржника, призначено експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні для визначення вартості арештованого майна боржника, направлено керівнику Одеської філії ДП «Сетам» заявку на реалізацію арештованого майна тощо.

В подальшому, за письмовою заявою стягувача державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, а також винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 76 618,97 грн.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не скористався своїм правом на добровільне виконання рішення, а тому здійснені державним виконавцем заходи та вчинені ним в межах виконавчого провадження дії в період з 13.12.2013 (відкриття виконавчого провадження) до 12.11.2020 (повернення виконавчого документу стягувачу), фактично є діями з примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні ВП № 41126076.

Обґрунтовуючи свою позицію, позивач посилається на правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких при стягненні виконавчого збору відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Крім того, у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Разом з тим, вказані правові висновки не є релевантними щодо даної справи. Так, суд враховує, що спір у цій справі виник до прийняття Закону № 1404-VIII і правовідносини виникли на момент дії Закону № 606-XIV, нормами ст. 28 якого було визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений для самостійного його виконання, виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню. При цьому, у разі ненадання боржником у строки, встановлені для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

З аналізу вищенаведених норм Закону № 606-XIV вбачається, що якщо в строки, надані боржнику для самостійного виконання рішення, останній його виконає та надасть документальні підтвердження державному виконавцю, примусове виконання рішення не розпочинається, виконавець закінчує виконавче провадження, а виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються (частина 3 ст.27 Закону № 606-XIV). В іншому випадку, якщо рішення в добровільному порядку не виконане протягом строку, наданого для добровільного виконання, державний виконавець розпочинає примусове виконання, а також стягує виконавчий збір.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 23 грудня 2020 року по справі № 160/520/19.

При цьому, Верховний Суд неодноразово відзначав, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена його правова позиція, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Отже, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на певні висновки Верховного Суду, оскільки не зважаючи на подібність правовідносин, нормативне регулювання здійснювалось різними редакціями Закону України «Про виконавче провадження», а обставини спорів є відмінними.

В той же час, вирішальною обставиною для розв`язання даного спору є те, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника грошових коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, що й мало місце за встановлених судом обставин.

Таким чином, суд погоджується з доводами сторони відповідача про те, що оскаржувана постанова прийнята державним виконавцем на підставі та в межах повноважень, визначених правовими положеннями, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Суд вважає за необхідне зазначити, що виходячи із завдань Кодексу адміністративного судочинства України, як то - захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише за умови наявності порушення прав.

Суд наголошує, що порушенням прав, свобод та інтересів може бути дія, бездіяльність або рішення, які підтверджуються відповідними доказами, а не лише переконанням особи в тому, що їх порушено суб`єктом владних повноважень.

Аналізуючи встановлені обставини справи, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не можуть бути задоволені, оскільки оскаржуване рішення державного виконавця є цілком правомірним та відповідає чинному законодавству, а відповідачем було доведено його правомірність.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивачем в ході судового розгляду справи не доведено неправомірність спірного дозволу.

В той же час, згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

З урахуванням викладеного, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 272, 287 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 272 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його підписання.

Суддя І.В. Завальнюк