Справа № 640/7719/19
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2020-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 грудня 2020 року №640/7719/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства закордонних справ України

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства закордонних справ України (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

- стягнути з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 листопада 2018 року по 04 квітня 2019 року в розмірі 139 119,31 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що Указом Президента України від 08 вересня 2010 року №896/2010 "Про призначення ОСОБА_1 Надзвичайним і Повноважним Послом України в Ісламській Республіці Іран" позивача призначено на посаду Надзвичайного і Повноважного Посла України в Ісламській Республіці Іран.

Указом Президента України від 10 квітня 2014 року №394/2014 позивача звільнено з посади Надзвичайного і Повноважного Посла України в Ісламській Республіці Іран, наказом Міністерства закордонних справ України від 28 квітня 2014 року №862-ос відкликано в Україну, в подальшому відповідними наказами позивачу надано відпустки, проте, не запропоновано жодної посади в системі дипломатичної служби.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року у справі №826/14043/17, яке залишено без змін на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року, як вказує позивач, визнано протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо ненадання йому посади Посла з особливих доручень П`ятого територіального департаменту Міністерства закордонних справ України або іншої рівноцінної посади в системі органів дипломатичної служби після повернення з довготермінового відрядження до Посольства України в Ісламській Республіці Іран, зобов`язано відповідача вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 , який повернувся з довгострокового відрядження до Посольства України в Ісламській Республіці Іран, посаду Посла з особливих доручень П`ятого територіального департаменту Міністерства закордонних справ України або іншої рівноцінної посади в системі органів дипломатичної служби, а також стягнуто з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 06 жовтня 2014 року по 06 листопада 2018 року в сумі 631793,59 грн., а також витрати в розмірі 26280,00 грн., що складаються із судового збору у сумі 1280,00 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн.

Наказом від 04 квітня 2019 року №536-ос позивача призначено на посаду заступника директора - начальника відділу ОБСЄ Департаменту міжнародних організацій Міністерства закордонних справ України та наказом від 04 квітня 2019 року №537-ос позивача звільнено з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

У позовній заяві позивач також вказує на те, що в своїй заяві про звільнення з посади він просив відповідача виплатити йому середній заробіток за період з 07 листопада 2018 року по 04 квітня 2019 року, тобто, за період від дати прийняття рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року у справі №826/14043/17 до дати фактичного виконання відповідачем рішення суду в частині надання позивачу рівноцінної посади.

У пункті 3 наказу про звільнення, як зазначає позивач, було вказано про надання Фінансовому департаменту Міністерства закордонних справ України доручення на здійснення всіх необхідних розрахунків у строки, встановлені законодавством про працю, проте, розрахунок за вимушений прогул, за твердженням позивача за період з 07 листопада 2018 року по 04 квітня 2019 року не здійснено, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що спір між сторонами у адміністративній справі №826/14043/17 не стосувався питання поновлення позивача на роботі, тобто, рішення суду не підлягало негайному виконанню, а сам позивач протягом розгляду справи та до моменту його звільнення 04 квітня 2019 року перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Крім того, представник відповідача послався й на те, що станом на 07 листопада 2018 року рішення суду у справі №826/14043/17 не набрало законної сили, відповідно, у відповідача був відсутній обов`язок здійснювати його виконання.

Також, представник відповідача зазначив, що оскільки виконання рішення суду було ускладнено, відповідач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з заявою про роз`яснення рішення суду. Вказана заява розглянута судом та за результатами її розгляду постановлено ухвалу від 14 березня 2019 року.

На переконання представника відповідача, період з 07 листопада 2018 року по 15 березня 2019 року не може бути включений до періоду розрахунку суми середньої заробітної плати за час невиконання судового рішення.

Більш того, представник відповідача вважає, що позивач умисно сприяв затягуванню вирішення питання щодо його працевлаштування, оскільки прийшов до відповідача з метою вирішення цього питання в останній запропонований відповідачем день, у зв`язку з чим представник відповідача вважає, що з боку відповідача відсутня вина в частині нездійснення повного розрахунку, що, відповідно, на переконання останнього, виключає можливість застосування до відповідача, як до роботодавця, юридичних наслідків, передбачених статтею 236 Кодексу законів про працю України.

Не погоджуючись з доводами представника відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, представник позивача у відповіді на відзив на позовну заяву послався на те, що саме з 06 жовтня 2014 року розпочався відлік вимушеного прогулу позивача, що було встановлено судовими рішеннями у справі №826/14043/17.

Також, представник позивача послався на те, що в даній адміністративній справі просить стягнути кошти за вимушений прогул, оскільки, на його переконання, внаслідок відсутності пропозицій від відповідача щодо його працевлаштування, позивач у зазначений період був позбавлений можливості працювати.

Крім того, представник позивача послався й на те, що відповідач вирішив питання щодо працевлаштування позивача лише 04 квітня 2019 року, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за вказаний вище період.

У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача також наголосив й на тому, що позивача було звільнено з посади без переведення на будь-яку іншу посаду в системі органів Міністерства закордонних справ України, а тому суд при розгляді справи №826/14043/17 стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 жовтня 2014 року по 06 листопада 2018 року. При цьому, представник позивача також зазначив, що виникнення процесуальної можливості зупинення перебігу строку протягом якого судове рішення не може бути подане до примусового виконання, не може впливати на період затримки виконання рішення суду.

Також, представник позивача зазначив, що позивачем не створювались ситуації "вимушеного прогулу" та останній не ухилявся від виконання рішення суду.

Заперечуючи проти доводів представника позивача, викладених у відповіді на відзив на позовну заяву, представник відповідача у запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву зазначив про неможливість застосування до спірних правовідносин положень статті 236 Кодексу законів про працю України, оскільки вказані норми застосовуються виключно у разі трудового спору про поновлення на роботі, а також послався на аналогічні обставини, що були викладені у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

В судове засідання 31 жовтня 2019 року жодна зі сторін не з`явилась, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, представниками сторін на адресу суду подано заяву про розгляд справи за їх відсутністю.

Враховуючи наявність письмової згоди представників сторін, наявність в матеріалах справи достатніх доказів для вирішення справи по суті, з урахуванням положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, судом у судовому засіданні 31 жовтня 2019 року вирішено продовжити розгляд справи в письмовому провадженні.

Розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

У відповідності до наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивач Указом Президента України від 08 вересня 2010 року №896/2010 "Про призначення ОСОБА_1 Надзвичайним і Повноважним Послом України в Ісламській Республіці Іран" був призначений на вказану посаду.

Наказом Міністерства закордонних справ України від 07 жовтня 2010 року №2340-ос позивача переведено з посади Посла з особливих доручень по посаді заступника директора Департаменту - начальника відділу країн Арабського Магрибу П`ятого територіального Департаменту Міністерства закордонних справ України з 14 жовтня 2010 року на посаду Надзвичайного і Повноважного Посла України в Ісламській Республіці Іран.

Указом Президента України від 10 квітня 2014 року №394/2014 позивача звільнено з займаної посади та наказом Міністерства закордонних справ України від 28 квітня 2014 року №862-ос "Про відкликання ОСОБА_1 " останнього відкликано в Україну з 23 травня 2014 року у зв`язку з закінченням довготермінового відрядження.

Після прибуття в Україну, згідно наказу Міністерства закордонних справ України від 02 червня 2014 року №1075-ос, позивачу надано щорічну відпустку за відпрацьований в Посольстві України в Ісламській Республіці Іран час тривалістю 118 календарних днів з 24 травня 2014 року по 21 вересня 2014 року.

У зв`язку з невирішеністю питання подальшого працевлаштування позивача, Міністерство закордонних справ України, як зазначив позивач, "попросило" позивача взяти відпустку без збереження заробітної плати на 15 календарних днів з 22 вересня 2014 року по 06 жовтня 2014 року, з приводу чого прийнято відповідний наказ від 25 вересня 2014 року №2307-с.

Однак, як стверджує позивач, після закінчення відпустки без збереження заробітної плати йому так і не було запропоновано обійняти жодної посади в системі органів дипломатичної служби.

У зв`язку з чим позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року у справі №826/14043/17, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, а саме,

- визнано протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо ненадання ОСОБА_1 посади Посла з особливих доручень П`ятого територіального департаменту Міністерства закордонних справ України або іншої рівноцінної посади в системі органів дипломатичної служби після повернення з довготермінового відрядження до Посольства України в Ісламській Республіці Іран.

- зобов`язано Міністерство закордонних справ України вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 , який повернувся з довгострокового відрядження до Посольства України в Ісламській Республіці Іран, посаду Посла з особливих доручень П`ятого територіального департаменту Міністерства закордонних справ України або іншої рівноцінної посади в системі органів дипломатичної служби.

- стягнуто з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 06 жовтня 2014 року по 06 листопада 2018 року в сумі 631793,59 грн, а також витрати в розмірі 26280,00 грн., що складаються із судового збору у сумі 1280,00 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн.

- допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №826/14043/17 касаційна скарга Міністерства закордонних справ України задоволена частково, зокрема, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.10.2014 по 29.09.2017 включно скасовано та залишено позов у цій частині без розгляду, пункт 4 резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року викладено в такій редакції: "Стягнути з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 вересня 2017 року по 06 листопада 2018 року в сумі 282 925,72 грн., а також витрати в розмірі 26280,00 грн., що складаються із судового збору у сумі 1280,00 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн." (https://reyestr.court.gov.ua/Review/91884176).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що листом від 20 березня 2019 року №201/19-091-984 Міністерство закордонних справ України запропонувало позивачу з`явитись до відділу апарату Міністерства закордонних справ України Департаменту менеджементу персоналу з метою вирішення працевлаштування.

04 квітня 2019 року на підставі поданої позивачем заяви про його звільнення з посади Надзвичайного і Повноважного Посла в Ісламській Республіці Іран, наказом Міністерства закордонних справ України №537-ос останнього звільнено з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію та скасовано наказ Міністерства закордонних справ України від 04 квітня 2019 року №536-ос "Про призначення ОСОБА_1 ".

Позивач вважає, що відповідачем припинено протиправну бездіяльність в частині ненадання йому попередньої або рівноцінної посади лише 04 квітня 2019 року, а тому, на переконання позивача, відповідач мав провести з ним остаточний розрахунок, виходячи саме з періодів вимушеного прогулу з 07 листопада 2018 року 04 квітня 2019 року, що і стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У відповідності частини 2 цієї ж статті при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із статтею 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У пункті 6 постанови від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, якщо внаслідок відмови у прийнятті на роботу або несвоєчасного укладення трудового договору працівник мав вимушений прогул, його оплата провадиться відповідно до правил частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненому працівникові.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі, а також вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як було встановлено судами під час розгляду справи №826/14043/17 звільнення позивача з посади Надзвичайного і Повноважного Посла України в Ісламській Республіці Іран згідно з Указом Президента України від 10 квітня 2014 року №394/2014 і відкликання його в Україну відповідно до наказу Міністерства закордонних справ України від 28 квітня 2014 року №862-ос свідчить про припинення з позивачем з 23 травня 2014 року (дати відкликання) трудового договору, істотними умовами якого є визначення роботи за обумовленою трудовою функцією (посади) та умови оплати праці (стаття 21 Кодексу законів про працю України).

Більш того, Верховний Суд у своїй постанові від 30 вересня 2020 року констатував, що враховуючи гарантії збереження місця роботи (посади) відряджених працівників, визначені частиною 3 статті 121 Кодексу законів про працю України і частиною 6 статті 21 Закону України "Про дипломатичну службу", після повернення ОСОБА_1 з довготермінового відрядження з ним мав бути укладений новий трудовий договір з наданням попередньої або рівноцінної їй посади в системі органів дипломатичної служби.

Тому Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що період з дня закінчення відпустки без збереження заробітної плати, коли з позивачем, за його згодою, мав бути укладений трудовий договір, до дати постановлення рішення суду про зобов`язання відповідача працевлаштувати позивача на відповідну посаду є часом вимушеного прогулу позивача, який має бути оплачений за правилами, закріпленими в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України).

У відповідності до частини 2 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Як вже було зазначено судом, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року, яким зобов`язано Міністерство закордонних справ України вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 , який повернувся з довгострокового відрядження до Посольства України в Ісламській Республіці Іран, посаду Посла з особливих доручень П`ятого територіального департаменту Міністерства закордонних справ України або іншої рівноцінної посади в системі органів дипломатичної служби, набрало законної сили 29 січня 2019 року на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду.

Враховуючи, що рішення суду в цій частині не було допущено судом до негайного виконання відповідно до статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно у відповідача виник обов`язок по виконанню вказаного вище рішення суду саме з 30 січня 2019 року, тобто, з дня наступного після набрання ним законної сили.

Щодо тверджень відповідача про відсутність в нього обов`язку виконання рішення суду у зв`язку зі зверненням до суду з заявою про роз`яснення судового рішення, слід зауважити наступне.

У відповідності до частини 4 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України подання заяви про роз`яснення судового рішення зупиняє перебіг строку, встановленого судом для виконання судового рішення, а так само строку, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, з заявою про роз`яснення судового рішення представник Міністерства закордонних справ України до суду звернувся 19 лютого 2019 року, в той час, як обов`язок виконати рішення суду виник у відповідача з 30 січня 2019 року.

За змістом заяви про роз`яснення судового рішення вбачається, що представник відповідача просив роз`яснити суд значення поняття "рівноцінна посада в системі органів дипломатичної служби", тобто, можна дійти висновку, що таким чином відповідач мав на меті затягування виконання рішення суду від 06 листопада 2018 року в його зобов`язальній частині, оскільки, як було зазначено судом в ухвалі від 14 березня 2019 року, слова синоніми "рівноцінний" та "різнозначний" не потребують додаткового роз`яснення їх змісту в судовому рішенні, а тому, в межах розгляду даної адміністративної справи суд критично ставиться до тверджень відповідача щодо відсутності в нього обов`язку виконати рішення суду у період з 30 січня 2019 року по 15 березня 2019 року.

В той же час, суд зазначає, що Верховний Суд у своїй постанові від 30 вересня 2020 року зазначив, що фактично на спірні правовідносини поширюються норми статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, зважаючи, на те, що після повернення ОСОБА_1 з довготермінового відрядження з ним мав бути укладений новий трудовий договір з наданням попередньої або рівноцінної їй посади в системі органів дипломатичної служби, а також враховуючи обставини даної справи, суд приходить до висновку, що період з 07 листопада 2018 року по 28 січня 2019 року є часом вимушеного прогулу позивача, який має бути оплачений за правилами, закріпленими в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, а період з 30 січня 2019 року по 03 квітня 2019 року є часом затримки виконання рішення суду, який також має бути оплачений у встановленому законом порядку.

Суд зауважує, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення.

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно.

Також, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а, постанові від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07 листопада 2018 року по 29 січня 2019 року та за час затримки виконання судового рішення за період з 30 січня 2019 року по 03 квітня 2019 року.

З урахуванням того, що при розгляді справи №826/14043/17 суди встановили, що середньоденний заробіток позивача складає 187,02 грн., з урахуванням коефіцієнту коригування у 2018 році 5,823 та у 2019 року - 8,040 грн., враховуючи наявну в матеріалах справи довідку про розмір заробітної плати від 16 квітня 2019 року №212/17-327-134, суд приходить до висновку, що середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу з 07 листопада 2018 року по 29 січня 2019 року складає 62074,00 грн. (57 робочих днів*187,02*5,823), а за час затримки виконання рішення суду за період з 30 січня 2019 року по 03 квітня 2019 року у сумі 67663,84 грн. (45 робочих днів*187,02*8,040), а разом 129737,84 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, суд вважає за доцільне зазначити, що позивачем помилково при розрахунку середнього заробітку взято до увагу й тому числі 04 квітня 2019 року, адже вказана дата є датою відновлення порушеного права позивача, а тому не може бути врахована судом при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та, відповідно, наявність правових підстав для їх задоволення з урахуванням висновків суду.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Стосовно вимоги позивача про стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зважаючи, що до позовної заяви не додано доказів понесення позивачем витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, що позбавляє суд можливості встановити дійсність тверджень позивача та його представника про їх понесення, суд вважає передчасними вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1391,19 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 1376,16 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства закордонних справи України (01018, місто Київ, Михайлівська площа, будинок 1, ) про стягнення середнього заробітку - задовольнити частково.

2. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства закордонних справи України (01018, місто Київ, Михайлівська площа, будинок 1, ) суму середнього заробітку 129737,84 грн. (сто двадцять дев`ять тисяч сімсот тридцять сім гривень вісімдесят чотири копійки), з яких: сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2018 року по 29 січня 2019 року у розмірі 62074,00 грн. (шістдесят дві тисячі сімдесят чотири гривні нуль копійок) та сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 30 січня 2019 року по 03 квітня 2019 року у сумі 67663,84 грн. (шістдесят сім тисяч шістсот шістдесят три гривні вісімдесят чотири копійки).

3. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1376,16 грн. (одна тисяча триста сімдесят шість гривень шістнадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства закордонних справи України (01018, місто Київ, Михайлівська площа, будинок 1, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко