Справа № 520/18701/2020
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА
про повернення позовної заяви
11 січня 2021 року Справа № 520/18701/2020

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Зоркіна Ю.В., розглянувши адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , ) про зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, у якому просить суд:
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між виплаченою сумою одноразової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та винагороди за бойове чергування у розмірі 50 % грошового забезпечення за 32 повних календарних років служби.
Ухвалою суду від 28.12.2020 адміністративний позов залишено без руху, оскільки останній поданий з порушенням строків, встановлених ч.5 ст.122 КАС України та відсутності заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду.
На виконання вимог ухвали суду представником позивача надано заяву про усунення недоліків позовної заяви, у якій зазначено, що одноразова грошова допомоги при звільненні є складовою грошового забезпечення; звернута увага суду на те, що про порушення свої прав позивач дізнався після отримання відповіді на заяву від 20.10.2020 (дата отримання відповіді 19.11.2020); послався на рішення Верховного Суду у справі 820/1784/17 від 14.07.2020, яке спонукало позивача звернутися із запитами до відповідача та надало можливість звернутися за захистом своїх прав та інтересів у вказаній категорії справ. З урахуванням наведеного вище просив суд, у випадку, коли він вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду поновити його.
З цього приводу суд зазначає наступне.
Так, п.1.2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби від 20.05.2008 № 425 визначено, що грошове забезпечення - це гарантоване державою грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам проходження військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення;
В той же час зазначена Інструкція розроблена відповідно до Закону України "Про Державну прикордонну службу України", постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу".
Додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Управління державної охорони, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та інших розвідувальних органів зазначені у додатку 25 до постанови КМУ від 07.11.2007 № 1294 , які поділяються на щомісячні та одноразові, до складу якої входять: одноразова допомога на початкове обзаведення, посадовий оклад і оклад за військовим званням; винагорода за тривалість безперервної військової служби, посадовий оклад і оклад за військовим званням; винагорода за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, відсотків мінімального посадового окладу командира взводу; винагорода за тралення і знешкодження мін; винагорода за дозаправку літаків у повітрі, відсотків посадового окладу; винагорода за проведення випробувань і досліджень; одноразова матеріальна допомога військовослужбовцям строкової військової служби.
Статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якою визначено питання пенсійного забезпечення і допомоги передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Аналогічні за змістом приписи містяться в п.4.10.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби від 20.05.2008 № 425.
Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні також передбачена ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"
Враховуючи зазначені вище приписи, суд приходить до висновку, що одноразова грошова допомога при звільненні, не відноситься до додаткових видів грошового забезпечення та не є складовою частиною грошового забезпечення, оскільки є соціальною гарантією.
Отже, на неї поширюються строки, визначені ч.5 ст.122 КАС України
Суд звертає увагу на те, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. У разі порушення такого строку та недотримання принципу юридичної визначеності зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що такий строк звернення до суду може бути обмеженим.
Разом з тим, у позовній заяві щодо строку звернення до суду представник позивача посилається на те, що про наявність свого порушеного права позивач дізнався з відповіді на адвокатський запит.
Так, у запиті від 05.08.2020 позивач просив надати йому відомості про розмір одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 32 повних календарних роки служби, що вказує на те, що він не знав і не міг знати ані про розмір виплаченої суми грошей при звільненні, а не скільки йому потрібно було бути виплачено.
Отримання відповіді на запит, встановлення факту виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у меншому розмірі, обумовило звернення до відповідача із повторною заявою про виплату різниці грошей за одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 32 повних календарних роки служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та винагороди за бойове чергування від перерахованої в подальшому суми і нарахованої та виплаченої йому суми.
Як вже зазначалося судом, позивача звільнено наказом начальника Харківського прикордонного загону Східного регіонального управління ДПСУ від 10.10.2017 № 428-ос та визначено виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Отже, моментом ймовірного порушення прав позивача повинна бути або дата ознайомлення з наказом 10.10.2017 № 428-ос або дата виплати суми грошової допомоги, яка свідчила про розмір та складові розрахунку.
Продовжуючи розгляд клопотання, суд зазначає, що поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Посилання позивача на те, що про порушення свого права, він дізнався з листа відповідача 19.11.2020 складеним за наслідком розгляду його звернень, не змінює моменту, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав. Як вже зазначалося вказані дати свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.
В контексті наведеного слід зазначити, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права.
Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Суд звертає увагу на те, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
В цьому аспекті суд зазначає, що надіслання двох запитів протягом трьох років на адресу відповідача, не може бути розцінена судом як активна поведінка позивача, яка спрямована на захист порушених прав.
Слід наголосити, що принципом адміністративного судочинства є верховенство права, тоді як пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо захисту його прав та обов`язків. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за адміністративним позовом, однак це право не є абсолютним та може бути реалізовано лише у тому випадку, коли особою, яка звертається до суду, дотримано певні норма національного законодавства в частині вимог, передбачених для подання позовної заяви, у тому числі щодо дотримання учасником строку, визначеного національним законодавством для звернення до суду, що свідчить про забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, як складової верховенства права.
У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.
Відтак, зважаючи на викладені обставини у сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем пропущений строк звернення до суду з позовом, тоді як заява про поновлення пропущеного строку звернення з адміністративним позовом до суду не доводить поважності причин такого пропуску.
Щодо посилань представника позивача на постанову ВС у справі 820/1784/17 від 14.07.2020 суд зазначає, що вказана справа стосувалась наявності підстав для зарахування до грошового забезпечення, з розміру якого обчислюється одноразова допомоги при звільненні, сум щомісячної додаткової грошової винагороди згідно постанови КМУ №889 та винагороди за бойове чергування, питання дотримання строків звернення до суду у вказаному судовому рішенні не досліджувалися. Тоді як зі змісту постанови слідує, що про порушення права в частині виплати грошової допомоги при звільненні у меншому розмірі позивач зізнався 13.04.2017 (дата виплати), тоді як з позовом звернувся на прикінці квітня 2017 року (ухвала про відкриття провадження винесена 03.05.2017).
Відповідно до ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Таким чином, враховуючи вищевказане, суд не вбачає обґрунтованих підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, а отже, враховуючи пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин, та беручи до уваги те, що позивачем не наведено інших причин поважності пропуску строку звернення до суду, суд приходить до висновку, що причини пропуску звернення до суду є неповажними та, як наслідок суд не вбачає належних підстав для поновлення строку звернення до суду з даним позовом.
Згідно з п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява також повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Відтак позовна заява підлягає поверненню позивачу.
Керуючись ст. 160, 169, 241-243, 248, КАС України,
У Х В А Л И В:
Відмовити у поновленні пропущеного строку звернення до суду.
Позовну заяву повернути позивачу.
Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка звернулася із позовною заявою.
Відповідно до ч. 2 ст. 256 КАС України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Відповідно до ч. 7 ст. 169 КАС України ухвала може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень п.п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).
Суддя Зоркіна Ю.В.