Справа № 120/5469/20-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 р. Справа № 120/5469/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Слободонюка М.В., розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (позивачка, ОСОБА_1 ), які подані та підписані її представником - адвокатом Пушкарьовим Ігорем Олеговичем (адвокат, Пушкарьов І.О.), до Військової частини НОМЕР_1 та Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

Заявлені позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю суб`єктів владних повноважень щодо не виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, а також індексації грошового забезпечення за період проходження позивачем військової служби.

Ухвалою суду від 09.11.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за даним позовом (справа № 120/5469/20-а) та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Втім, іншою ухвалою суду від 09.11.2020 року позовні вимоги у справі №120/5469/20-а роз`єднано. Зокрема, позовні вимоги ОСОБА_1 до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії виділено в самостійне провадження (справа № 120/6486/20-а). В той же час позовні вимоги до Військової частини НОМЕР_1 вирішено розглядати в межах даної адміністративної справи № 120/5469/20-а.

Так, згідно заявлених позовних вимог у цій справі позивачка просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та зобов`язати Військову частині НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачці грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачці індексації грошового забезпечення за період з 09.12.2016 року по 26.08.2017 року та зобов`язати Військову частині НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачці індексацію грошового забезпечення за вищевказаний період;

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.08.2017 року № 175 (по стройовій частині) позивачку знято з усіх видів забезпечення починаючи з 27.08.2017 року. Так, позивачка зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства на день звільнення з військової служби відповідач мав провести з нею повний розрахунок за усіма видами грошового забезпечення. Разом з тим, повного розрахунку не відбулося, оскільки позивачці не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 09.12.2016 року по 26.08.2017 рік та грошову компенсацію за невикористані у 2017 році календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Відтак за захистом своїх порушених прав позивачка звернулась до суду.

21.12.2020 року від відповідача засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 44389/20), у якому останній заперечує проти задоволення адміністративного позову, посилаючись на його необґрунтованість. Як зазначає відповідач під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено, а тому додаткові відпустки, в тому числі й додаткова відпустка, що не надавалася учасникам бойових дій, в особливий період не вважається такою, що не є використаною. На думку відповідача, відповідно до пунктів 17-19 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в особливий період надання деяких додаткових оплачуваних відпусток припинено, а виплата грошової компенсації не передбачена. В обґрунтування зазначеної правової позиції відповідач послався на норми п. п. 14,17-19 ст. 10-1, ст. 19 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Крім того відповідач звернув увагу на тому, що позивачка при проходженні військової служби у в/ч НОМЕР_1 згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.08.2017 №175 з 26 серпня 2017 року була лише виключена зі списків особового складу військової частини і всіх видів забезпечення та направлена до нового місця служби. При цьому звільнення з військової служби ОСОБА_1 відбулося лише 07.06.2018 року у Військовому інституті телекомунакацій та інформатизації. Тому, на думку відповідача, саме за місцем звільнення позивачки з військової служби і мала бути виплачена їй грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Щодо проведення нарахування та виплати позивачці індексації грошового забезпечення за період з 09.12.2016 року по 26.08.2017 рік, то відповідач зазначає, що згідно із ст. 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та п. 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року N 1078, індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Зауважує на тому, що вказаним Порядком не визначений механізм нарахування індексації грошового забезпечення за попередні періоди. Натомість, відповідно до ряду листів Мінсоцполітики України (від 09.06.2016 року № 252/10/136-16, від 16.07.2017 року № 10685/0/14-15/10, а також інші), де передбачено, що індексація грошових доходів населення здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати, у межах фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів. Однак, як зазначає представник відповідача, у Військової частини НОМЕР_1 , в межах наявного фінансового ресурсу, відповідних коштів не було, а механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає. Відтак, відповідач вважає безпідставними заявлені позовні вимоги в цій частині, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Окрім того, представник відповідача також заперечує проти відшкодування понесених позивачем витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката.

Відповіді на відзив від позивача до суду не надходило, що не є перешкодою розгляду даної справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Позивач ОСОБА_1 під час проходження військової служби набула статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_2 від 31.07.2017 року, видане Головним управлінням персоналу Генерального штабу Збройних Сил України.

Так, наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 солдата ОСОБА_1 військовослужбовця військової служби за контрактом, курсанта навчального батальйону зв`язку яка пройшла фахову підготовку та призначена на посаду наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 08.12.2016 року № 347-РС,08.12.2016 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, з продовольчого забезпечення з 09.12.2016 року та вважається такою, що вибула до нового місця служби - оператора відділення телекомунікацій інформаційно-телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.12.2016 року № 66 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , з 09.12.2016 року зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення, остання вважається такою, що з 09.12.2016 року справи та посаду прийняла та приступила до виконання службових обов`язків за посадою.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.08.2017 року № 175 солдата ОСОБА_1 , оператора групи обробки інформації центру засекреченого автоматичного зв`язку інформаційно-телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 , зараховану наказом начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації (по особовому складу) від 11.08.2017 року № 35 курсантом 1 курсу денної форми навчання Військового інституту телекомунікацій та інформатизації, визнано такою, що справи та посаду здала 26.08.2017 року. Починаючи з 27.08.2017 року виключена зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Як стверджує позивачка, в період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з 09.12.2016 року по 26.08.2017 рік вона не отримувала індексації грошового забезпечення, виплата якої є законодавчо визначеним обов`язком відповідача. Окрім того, не було нараховано та виплачено грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 рік.

Відтак, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Щодо проведення нарахування та виплати позивачці грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 рік, суд зазначає наступне.

Так, статтею 4 Закону України "Про відпустки" № 504/96-ВР від 15 листопада 1996 року (зі змінами та доповненнями) установлені такі види відпусток: щорічні відпустки; основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до вимог ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Пунктом 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII від 22 жовтня 1993 року (зі змінами та доповненнями) передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, виходячи з норм Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є гарантованою пільгою для учасників бойових дій.

Статтею 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20 грудня 1991 року (зі змінами та доповненнями) визначено порядок надання військовослужбовцям відпусток.

Так, згідно з п. 19 ст. 10-1 цього Закону надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (в особливий період під час дії воєнного стану) цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

З наведеного слідує, що надання військовослужбовцю-учаснику бойових дій пільги у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати протягом 14 календарних днів припинено та поставлено в залежність від наявності або відсутності дії "особливого періоду".

Водночас, визначення цього поняття надано у статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року (зі змінами та доповненнями), відповідно до якої особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій".

Суд зазначає, що принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований та неоднаковий підхід законом заборонений і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", припиняється.

Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Відтак підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Так, відповідно до ч. 14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Водночас суд зазначає, що норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Суд вважає, що припинення додаткової відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на таку відпустку в цілому, яке може бути реалізоване в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Наведені висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у рішенні від 16.05.2019 року за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18.

Вказане рішення набрало чинності, оскільки залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року (провадження № 11-550заі19). Серед іншого, у цій постанові суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною третьою статті 291 КАС України передбачено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Отже, в силу вимог процесуального закону врахування судом правових висновків Верховного Суду, зокрема тих, що викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, є обов`язковим.

Підсумовуючи, суд зауважує, що згідно з нормами чинного законодавства, якими врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що однак не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання дні такої відпустки при звільненні зі служби.

Судом встановлено, що будучи учасником бойових дій, позивачка не використала дні додаткової відпустки за 2017 рік, що не заперечується і самим відповідачем у відзиві на позовну заяву, а отже набула право на отримання грошової компенсації замість них у зв`язку із вибуттям зі служби. Так, суд вкотре наголошує на тому, що відповідач був зобов`язаний провести повний розрахунок з позивачкою на час прийняття наказу про виключення її зі списків особового складу частини. Натомість відповідач протиправно не здійснив нарахування та виплату позивачці грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, внаслідок чого виник спір в цій частині.

Відносно доводів відповідача про те, що тільки у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм надається право на отримання компенсації за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, то суд з такими погодитись не може.

Специфіка проходження військової служби полягає у тому, що виключення військовослужбовця із списків особового складу однієї військової частини не завжди означає звільнення з військової служби, проте є фактом припинення службових відносин військової служби з цією військовою частиною. А тому у випадку виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, із ним має бути проведений повний розрахунок саме цією військовою частиною.

Наведене підтверджується і тим, що за змістом пункту 2.1 розділу ІІ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом Міністра оборони України 11.06.2008 № 260, яка була чинна на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (26.08.2017р.), військовослужбовцям, які відповідно до законодавства України мають право на відпустки із збереженням грошового забезпечення (щорічні основні відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки у зв`язку з хворобою для лікування, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин, що надаються в особливий період, інші додаткові відпустки, визначені відповідними законами України), грошове забезпечення виплачується за весь період цих відпусток.

При цьому згідно пункту 1.9 розділу І цієї Інструкції грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий. Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

Отже, в даному випадку саме з моменту виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення у військовослужбовця виникло безумовне право на отримання в тому числі і грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, право на яку такий військовослужбовець набув в період проходження військової служби у цій військовій частині. Такий висновок суду випливає в тому числі і зі змісту самого наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.08.2017 року № 175, з якого вбачається, що при виключені ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення наказано виплатити премію, інші додаткові види грошового забезпечення, а також зазначено на використання нею щорічної основної відпустки.

Тобто, виключаючи позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 відповідач мав обов`язок в тому числі і здійснити компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки позивачу, як учаснику бойових дій, чого зроблено не було.

За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 рік є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у спосіб зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення позивача зі списків особового складу військової частини.

Щодо проведення нарахування та виплати позивачці індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 09.12.2016 року по 26.08.2017 рік, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) (тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення та існування спірних правовідносин) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з частинами 1-4 статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з Преамбулою до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 3 липня 1991 року № 1282-XII (надалі - Закон №1282-XII) цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону № 1282-XII передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Положеннями статті 4 Закону № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до ст. 6 Закону № 1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Водночас в силу вимог ст.ст. 18, 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 5 жовтня 2000 року № 2017-III індексація доходів населення відноситься до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення. Згідно з пунктом 4 цього Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Отже, індексація доходів громадян, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних соціальних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Як видно з матеріалів справи, відповідач не здійснював нарахування та виплату позивачці індексації грошового забезпечення за період з 09.12.2016 року по 26.08.2017 року, що не заперечується і самим відповідачем у відзиві на позовну заяву, а також у поданих письмових поясненнях від 21.12.2020 року (п. 4 пояснень) Так, правомірність таких дій відповідач пов`язує, зокрема з посиланням на роз`яснення та вказівки Департаменту фінансів та Міністерства соціальної політики України, а також на відсутність бюджетних асигнувань та відповідні цілі. Водночас суд зауважує, що подібні роз`яснення мають інформаційний характер та не є нормативно-правовими актами. Натомість, як вже зазначалося, в силу приписів ст. 19 Основного Закону органи державної влади та їх посадові особи повинні діяти відповідно до Конституції та законів України.

При цьому, суд акцентує увагу, що відповідачем не надано доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Військова частина НОМЕР_1 , кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні.

Крім того, не може визнаватися правомірною відмова відповідача у виплаті сум індексації з мотивів відсутності достатнього фінансування Військової частини НОМЕР_1 .

Так, згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа "Кечко проти України", № 63134/00, рішення від 07.11.2005 року) реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

У пункті 23 рішення в справі "Сук проти України" (№ 10972/05, від 10.06.2011 року) Суд зазначив, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

З урахуванням вищевикладеного, вимог закону та практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку про необґрунтованість посилань відповідача щодо відсутності на його рахунках коштів для виплати індексації грошового забезпечення, що не є належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат, які передбачені законом.

Щодо доводів відповідача про те, що військова частина НОМЕР_1 розпорядником бюджетних коштів зареєстрована лише 23.01.2017 року, а тому не може нести грошові зобов`язання щодо позивача з 09.12.2016 року, то суд з такими не погоджується, позаяк позивач зарахована до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 саме з 09.12.2016 року, і наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.12.2016р. № 66 саме з цієї дати позивача взято на всі види забезпечення, а тому і з цього часу обов`язок здійснення індексації грошового забезпечення покладається на відповідача.

Таким чином, оскільки відповідач не здійснював нарахування та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 09.12.2016 року по 26.08.2017 року, що є порушенням вимог Закону № 1282-XII та Порядку № 1078, тому така бездіяльність є протиправною, відповідно, наявні підстави для зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу такої індексації за спірний період з 09.12.2016 року по 26.08.2017 року.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне.

Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої та третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Щодо витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, то суд враховує, що оскільки позивачка як учасник бойових дій звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому підстав для вирішення питання щодо його відшкодування не має.

Що стосується відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас в силу вимог частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 7, 9 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

Судом встановлено, що в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивачки адвокатом Пушкарьовим І.О. надано ряд письмових документів, а саме: копію договору про надання правової допомоги від 18.09.2020 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням "Адвокатська компанія "Ульянов Бізнес Лойерс", ордер про надання правничої (правової) допомоги Серії АХ № 1020895 від 18.09.2020 року, копію реєстру дій та витрат на правовий захист гр-нки ОСОБА_1 від 18.09.2020 року, копію акту виконаних робіт, направлений на правовий захист гр-нки ОСОБА_1 від 25.09.2020 року № б/н, копію рахунку на оплату № 207 від 21.09.2020 року, копію квитанції № 51691567 від 23.09.2020 року на суму 3000 грн., а також копію меморіального ордеру № 51691567 від 23.09.2020 року на суму 3000 грн.

Так, між позивачем - ОСОБА_1 ("Замовник") та Адвокатським об`єднанням "Адвокатська компанія "Ульянов Бізнес Лойерс" ("Виконавець") був укладений договір про надання правової допомоги від 18.09.2020 року. Безпосереднє представництво інтересів Замовника від імені Адвокатського об`єднання за цим договором здійснює ОСОБА_2 .

Відповідно до розділу 1 "Предмет договору" п. п. 1.1. Договору Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу, у зв`язку з порушенням військової служби та виконання посадових обов`язків військовослужбовця з боку військових посадових осіб військової частини польової пошти НОМЕР_3 , військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з реєстром дій та витрат на правовий захист, адвокатом відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 18.09.2020 року, здійснено:

- надання усної консультації з вивченням документів, укладання договору про надання правової допомоги, підготовка аналітичної довідки щодо судової практики - (200 грн);

- складання позовної заяви до суду (2000 грн);

- складання відповіді на відзив відповідача (300 грн).

Загальна вартість усіх видів робіт, заходів та дій склала 2500 грн. + 20 % ПДВ - 500 грн., а всього 3000 грн.

Надалі, 21.09.2020 року адвокатським об`єднанням "Адвокатська компанія "Ульянов Бізнес Лойерс" виставлено позивачці рахунок на оплату за № 207 на суму 3000,00 грн., з яких: 2500,00 грн. - правова допомога, 500 грн. - податок на додану вартість.

Позивачка за надані послуги сплатила 3000 грн., що підтверджується квитанцією № 51691567 від 23.09.2020 року.

Судом встановлено, що позовна заява складена та підписана представником адвокатського об`єднання Адвокатська компанія Ульянов Бізнес Лойерс адвокатом Пушкарьовим І.О., який надавав послуги на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги № Серії АХ № 1020895 від 18.09.2020 року.

Отже, такі витрати позивача (зокрема, 2000 грн. за складання позовної заяви, 200 грн. консультація, вивчення матеріалів) на професійну правничу допомогу дійсно мали місце та доводяться належними і допустимим доказами. В той же час, дослідивши матеріли справи, суд зазначає про відсутність поданої представником позивачки відповіді на відзив у межах даної адміністративної справи, а тому підстав для стягнення 300 грн. витрат на її підготовку у цій справі не має.

Що стосується податку на додану вартість в розмірі 500 грн., то сплата замовником (позивачкою) за виконавця (адвокатського об`єднання "Адвокатська компанія "Ульянов Бізнес Лойерс) податку на додану вартість не відноситься до поняття надання правової допомоги в розумінні ст. 134 КАС України. Крім того, позивачем не надано доказів того, що адвокатське об`єднання Адвокатська компанія Ульянов Бізнес Лойерс є платником податку на додану вартість. В зв`язку з чим витрати на правову допомогу, в цій частині, заявлені необґрунтовано та не підлягають задоволенню.

При цьому, під час визначення загального розміру витрат на правничу допомогу, які можуть бути відшкодовані в межах даної справи, суд враховує те, що первинно позовні вимоги були пред`явлені позивачем до двох відповідачів: військової частини НОМЕР_1 та Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут, а тому заявлена позивачем до відшкодування сума витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн. була звернута до двох відповідачів одночасно в рівних частинах. Однак, ухвалою суду від 09.11.2020 року позовні вимоги у цій справі були роз`єднані, а тому кожен з відповідачів має відповідати лише за ті вимоги, які пред`явлені безпосередньо до нього.

Таким чином в межах даної справи відповідач військова частина НОМЕР_1 має відповідати за половину загальної суми судових витрат, тобто в межах 1500 грн. (3000 : 2). Інша частина судових витрат має стосуватися іншого відповідача, вимоги до якого виділені в окреме провадження (справа № 120/6486/20-а).

Так, суд враховує те, що є підтвердженими наступні витрати позивача на правничу допомогу, а саме: 200 грн. вартість консультації адвоката з вивченням документів, підготовка судової практики. При цьому відшкодуванню з військової частини НОМЕР_1 підлягає половина цієї суми 100 грн. (200:2), оскільки інша половина суми стосується вимог до іншого відповідача; 2000 грн. складання адвокатом позовної заяви, з яких у даній справі відшкодування підлягає 1000 грн. (2000:2), так як інші частина витрат відноситься до іншої справи (іншого відповідача). Підстав для відшкодування витрат на складання відповіді на відзив в сумі 300 грн. не має, оскільки в межах цієї справи позивачем не було подано даної заяви по суті справи. Також не підлягають відшкодуванню витрати на ПДВ з тих підстав, які наведені судом вище.

Таким чином, за результатами розгляду справи на користь позивачки належить стягнути понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1100 грн. (100 грн. + 1000 грн.) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача військової частини НОМЕР_1 .

Керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 134, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 09.12.2016 року по 26.08.2017 рік.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 09.12.2016 року по 26.08.2017 рік.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 1100 грн. (тисяча сто гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено 11.01.21.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 );
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович