Справа № 300/3158/20
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2021-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" січня 2021 р. справа № 300/3158/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Матуляка Я.П.,

при секретарі Мула Х.О.,

за участю:

представника відповідача - Федоляк Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом: ОСОБА_1

до відповідача: Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій з підстав неправомірної відмови у нарахуванні до розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 20% надбавки як особі, що проживає у населеному пункті, що має статус гірського.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем протиправно здійснюється виплата позивачу щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці без нарахування до розміру довічного грошового утримання 20% надбавки як особі, що проживає у населеному пункті, що має статус гірського. Звертає увагу суду на те, що відмова відповідача є дискримінаційною, оскільки вказана надбавка виплачується окремим суддям, а також усім пенсіонерам, яким надано статус особи, що проживає в гірському населеному пункті. У зв`язку з чим, просить суд при вирішенні даного спору, застосувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, визнавши дії відповідача протиправними та дискримінаційними.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.11.2020 року, задоволено заяву про самовідвід судді Шумея М.В. від розгляду справи № 300/3158/20. Відведено суддю Шумея М.В. від розгляду адміністративної справи № 300/3158/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 року заяву про самовідвід головуючого судді Чуприни О.В. у справі № 300/3158/20 - задоволено. Відведено головуючого суддю Чуприну О.В. від розгляду адміністративної справи № 300/3158/20.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2020 року, судову справу № 300/3158/20 передано головуючому судді Матуляку Я.П.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд справи на 10 год. 30 хв. 18.12.2020.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 27.09.2019 року. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи (а.с.23-24). Просив суд в задоволенні позову відмовити, з урахуванням тієї обставини, що підвищення на 20% розміру довічного грошового утримання не включено у перелік соціальних виплат, передбачених статтею 6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні".

Позивач в судове засідання не прибув, однак на адресу суду направив клопотання в якому просив розгляд справи проводити без його участі (а.с.90).

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила. Просила суд відмовити в задоволенні позову з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 2010 року працював на посаді судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Згідно рішення Вищої ради правосуддя від 16.06.2020 за №1843/0/15-20 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с.13).

22.06.2020 позивач звернувся до Яремчанського сектору обслуговування громадян (сервісного центру) ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці (а.с.21-23).

Відповідно до розпорядження про призначення пенсії ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 06.07.2020 позивачу з 20.06.2020 призначено довічне грошове утримання у розмірі 50% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Зважаючи на те, що при призначенні довічного утримання відповідачем не нараховано підвищення у розмірі 20% як жителю гірського населеного пункту, 07.07.2020 позивач звернувся із скаргою на вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України (а.с.24-29).

16.07.2020 відповідачем надано відповідь на скаргу позивача, згідно якої питання щодо проведення перерахунку та виплати ОСОБА_1 20%; надбавки до розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 22.06.2020 як особі, яка проживає у населеному пункті, що має статус гірського, не розглянуто.

18.07.2020 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області з повторною скаргою (а.с.30).

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області рішенням від 11.08.2020 повідомило позивача, що підстав для нарахування підвищення в розмірі 20% до довічного грошового судді чинним законодавством не передбачено, а скаргу залишено без задоволення (а.с.31-34).

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірними правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_1 виконавчим комітетом Микуличинської сільської ради Івано-Франківської області 15.03.2005 року, позивач має право на гарантії і пільги, встановлені Законом України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" (а.с.19).

Стаття 5 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" передбачає, що статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" розмір державних пенсій, стипендій, всіх передбачених чинним законодавством видів державної матеріальної допомоги громадянам, які одержали статус особи, що працює, проживає або навчається на території населеного пункту, якому надано статус гірського, збільшується на 20%.

Отже, усі державні пенсії, стипендії, інші види державної матеріальної допомоги, в тому числі й довічне грошове утримання судді, для осіб, які проживають на території населеного пункту, якому надано статус гірського, підлягають збільшенню на 20%.

Такий висновок суду не відповідає висновкам Верховного Суду щодо відсутності підстав для нарахування та виплати до розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 20% надбавки, як особі, що проживає у населеному пункті, що має статус гірського, викладеним в постановах від 25.04.2018 у справі №340/248/17 та від 06.02.2020 у справі №347/24/17.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.

Врахувавши висновки Верховного Суду, суд констатує неможливість їх застосування у вказаній справі зважаючи на наступне.

Так, у Рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 Конституційний Суд України охарактеризував щомісячне довічне грошове утримання як особливу форму соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання суддів, у тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді; особливість щомісячного довічного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування (абзаци п`ятий, сьомий пункту 7 мотивувальної частини).

Відповідно до преамбули Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" цей Закон встановлює критерії, за якими населені пункти набувають статусу гірських, визначає основні засади державної політики щодо розвитку гірських населених пунктів та гарантії соціального захисту громадян, що у них проживають, працюють або навчаються.

Даний Закон встановлює гарантії соціального захисту громадян, що у них проживають, працюють або навчаються та не визначає обмежень за професійною ознакою чи видами соціального захисту.

Закон спрямований виключно на підтримку населення, яке проживає і працює у гірській місцевості, шляхом формування системи матеріальної підтримки осіб та стимулювання розвитку гірських населених пунктів.

При цьому, норми статті 6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" за своєю суттю не носять вичерпного переліку категорій виплат, розмір яких збільшується на 20%.

Соціальний захист населення в Україні можна умовно поділити на: соціальний захист осіб за ознакою соціальної незахищеності (до даної категорії відноситься Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні"); соціальний захист осіб, які мають певні заслуги, соціальний захист осіб певних професій.

Оскільки, соціальний захист державою здійснюється, в тому числі, через соціальне забезпечення, тому, в гірському населеному пункті право на соціальний захист має також і суддя у відставці, який проживає у гірському населеному пункті та отримує довічне грошове утримання, що є особливою формою соціального забезпечення (захисту) суддів.

Відмовляючи в задоволенні заяви позивача, відповідач мотивував своє рішення неналежністю довічного грошового утримання судді у відставці до категорій виплат, на збільшення яких спрямовані норми Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні". Тобто, в даному випадку така відмова обумовлена, в тому числі й видом грошового утримання заявника та його професійною приналежністю.

З цього приводу слід зазначити наступне.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, з метою з`ясування обставин існування дискримінації у конкретній ситуації застосовується триступеневий тест: по-перше, виявлення двох категорій осіб, які є порівнюваними та відмінними, оскільки відповідно до Конвенції, дискримінація передбачає належність людини до певної групи; по-друге, встановлення, чи дійсно члени цих двох груп оцінюються по-різному; і, по-третє, якщо гак, то чи для цього є об`єктивні, обґрунтовані підстави.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із запитом на отримання публічної інформації (а.с.37).

На вказаний запит відповідачем повідомлено, що на території Яремчанської міської ради, до складу якої входить с. Микуличин, шістьом суддям, які одержують щомісячне довічне грошове утримання виплачується підвищення за проживання в гірському населеному пункті. Звернуто увагу, що таке підвищення нараховується та виплачується виключно на виконання рішень судів. Двом суддям, які одержують щомісячне довічне грошове утримання, підвищення за проживання в гірському населеному пункті не нараховується і не виплачується. Вказано, що усім пенсіонерам, яким надано статус особи, що проживає в гірському населеному пункті, розмір збільшується на 20 відсотків (а.с.38).

Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач вказує на те, що обмеження щодо нього у спірних правовідносинах мають ознаки дискримінації, що підтверджується листом ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 29.09.2020 (а.с.38).

Слід зазначити, що згідно статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до етапі 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06 вересня 2012 року №5207-VІ, дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли такс обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статтею 2 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" визначено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: 1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; 2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; 3) повагу до гідності кожної людини; 4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Згідно статті 6 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні", відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Пічкур проти України" №10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування (рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства" /Willis v. the United Kingdom/, заява №36042/97, n. 48, ECHR 2002- IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не мас об`єктивного та розумного обґрунтування, себто, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення від 21 лютого 1997 року у справі "Ван Раальге проти Нідерландів" /Van Raaltc v. the Netherlands/, n. 39, Reports 1997-1).

Також, Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Вказану норму слід застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто, в рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, "правомірні (законні) очікування" - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права.

Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії" зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (п. 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року у справі "Церква Бессарабської Митрополії та інші проти Молдови" ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Як зазначалось судом вище, Закон України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" встановлює гарантії соціального захисту громадян, що у них проживають, працюють або навчаються та не визначає обмежень за професійною ознакою чи видами соціального захисту.

Відтак, застосувавши практику ЄСПЛ, суд погоджується з доводами позивача про те, що дії відповідача, які є предметом розгляду у даній справі носять дискримінаційний характер.

Таким чином, слід визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у нарахуванні ОСОБА_1 до розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 20% надбавки як особі, що проживає у населеному пункті, що має статус гірського та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 20% надбавки до розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 22.06.2020 року як особі, що проживає у населеному пункті, що має статус гірського.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким що підлягає до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при поданні позовної заяви судовий збір в розмірі 840,80 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) щодо відмови у нарахуванні ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 20% надбавки як особі, що проживає у населеному пункті, що має статус гірського.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) здійснити з 20.06.2020 перерахунок та виплату ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) 20% надбавки до розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці як особі, що проживає у населеному пункті, що має статус гірського.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Матуляк Я.П.

Рішення складене в повному обсязі 11 січня 2021 р.