Справа № 420/11973/20
Суддя: Левчук О.А.
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 року Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левчук О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду та просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення № 205 від 27.10.2020 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області № 205 від 27.10.2020 року є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Позивач вказує, що ГУ ДМС України в Одеській області не прийняло до уваги його реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності Нігерії. Разом з тим, у випадку повернення до Нігерії його життю буде загрожуватиме небезпека, що суперечить вимогам Конвенції.

Представником відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача вказує, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не обумовлене потребую у міжнародному захисті, а пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування в країні та подальшого документування. Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, є суперечливими та непослідовними. Позивач не зміг обґрунтувати яка саме небезпека може очікувати його у випадку повернення до регіону постійного проживання. Виїзд не був обумовлений потребою міжнародного захисту, а пов`язаний з бажанням отримати освіту, пошуком кращого життя та можливістю легалізуватися за кордоном. Таким чином, рішення ГУ ДМС України в Одеській області № 205 від 27.10.2020 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Ухвалою суду від 10 листопада 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Нігерії, місце народження м. Аба, район Абаї, громадянство Нігерія, національність нігерієць, етнічна груба ігбо, віросповідання християнин-католик (а.с. 61).

Згідно матеріалів особової справи, ОСОБА_1 покинув країну походження в січні 2009 року на підставі паспортного документу та студентської візи, авіарейсом Абуджа (Нігерія) Лагос (Нігерія) Стамбул (Туреччина) Донецьк (Україна).

12 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою про надання захисту (а.с. 45-46).

За результатом розгляду заяви та особової справи громадянина Нігерії Онвуегбусі ОСОБА_2 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області винесено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 126-144).

27 жовтня 2020 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято наказ № 205, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Нігерії Онвуегбусі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 145).

03 листопада 2020 року Онвуегбусі ОСОБА_2 отримав повідомлення № 5/1-277 від 27.10.2020 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 10-13, 146-149).

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюється Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до частини 1 статті 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Так, в заяві про звернення за захистом ОСОБА_1 , зазначив, що приїхав до України 29.01.2009 року на навчання, після закінчення у 2015 році навчання хотів повернутися до країни походження, проте терористична група боко харам почала атакувати його село. У нього відсутні дані щодо його батьків. Дядько та тітка не використовують інтернет. Нігерійська держава не може йому допомогти, тому він просить захисту на Україні (а.с. 45-46).

Під час проведення анкетування, причинами звернення за захистом ОСОБА_1 вказав, що він приїхав до України задля навчання у Луганському національному аграрному університеті, проте у 2015 році виникли фінансові труднощі. Батьки платили за навчання, проте він втратив з ними зв`язок. Він розмовляв з дядьком, проте він не знає що з ними трапилось та де вони перебувають. Після відрахування з навчання він поїхав до Харкова, згодом до Києва, а потім у 2018 році до Одеси. Онвуегбусі ОСОБА_2 зазначив, що не може повернутися до Нігерії, оскільки він не знає де його батьки, та він втратив з ними зв`язок ще в 2014 році. В Нігерії у нього нікого немає, а в рідному місці небезпечно проживати, так як там знаходиться терористична організація « ІНФОРМАЦІЯ_2 », про що йому розповів дядько. Якщо він повернеться до Нігерії «Боко ОСОБА_3 » може напасти на його селище та вбити його (а.с. 61-64).

В той же час, під час проведення анкетування позивач вказав, що ні він ні його родина не перебували в політичних, релігійних, військових або громадянській організаціях. До нього не застосувалось фізичне насилля.

При цьому, як вбачається з протоколу співбесіди, під час проведення співбесіди Онвуегбусі ОСОБА_2 повідомив, що його ніколи не переслідували за громадянство, національність, етнічну належність або віросповідання. Ні йому, ні родині не погрожували, зокрема організація « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (а.с. 103-112).

Також, під час проведення протоколу співбесіди Онвуегбусі ОСОБА_2 вказав, що про те, що йому можуть погрожувати розповів дядько. При цьому, на запитання «чи погрожує вам у випадку повернення на Батьківщину виконання вироку про смертну кару, тортури, нелюдське, або таке, що принижує людську гідність поводження» позивач відповів нічого такого не буде, але якщо організація « ОСОБА_4 » впіймає, то можуть принижувати або обезголовити.

В той же час, на запитання: «Чи буде можливість виїхати до іншого міста на проживання в Нігерію», Онвуегбусі ОСОБА_2 зазначив, що в Україні проживає давно, приїхав сюди як студент, і протягом цього часу у нього появились знайомі і тут він може знайти роботу, а в Нігерії якщо поїде в інше місто йому буде важко знайти роботу. Також, на запитання «Чи можете поїхати на проживання до регіону дядька» позивач вказав, що в нього мова інша.

З вищевикладеного слідує, що позивач не обґрунтовує існування фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

При цьому, ані під час анкетування, ані під час проведення співбесід позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення. Повідомленні ОСОБА_1 обставини носять загальний характер, які з його слів йому відомі від дядька та мережі інтернет.

Також, як вбачається з особової справи ОСОБА_1 вибув з Нігерії в січні 2009 року на підставі паспортного документа та студентської візи. Під час проведення співбесіди позивач повідомив, що під час оформлення документів для виїзду до України в нього не виникало жодних проблем.

Таким чином, позивач безперешкодно пройшов митний контроль у країні громадянського походження на підставі паспортного документа, що свідчить про відсутність будь-яких переслідувань в країні його громадянської належності.

З аналізу особової справи вбачається, що переїзд Онвуегбусі ОСОБА_2 до України не був вимушеним, внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки в 2009 році позивач безперешкодно отримав візу для виїзду за кордон. При цьому, у 2016 році ОСОБА_1 отримав новий паспортний документ строком дії до 18.02.2021 року.

Відтак, ОСОБА_1 користується захистом країни своєї громадянської приналежності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання нового паспорта та свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, він користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно приймає захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем або ж особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, під час проведення співбесіди Онвуегбусі ОСОБА_2 зазначив, що звернувся до міграційного органу щоб йому надали захист та документи, щоб він не повернувся до Нігерії.

Крім того, обставини того, що позивач починаючи з 2015 року подорожував містами України проживав в Харкові, Києві та переїхав до м. Одеси свідчать про те, що позивач не тікає від небезпеки, а лише обирає для себе більш привабливіше місце для проживання, а до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Також, як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1 , він потрапив до України у 2009 році, проте з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише 12.10.2020 року.

Таким чином, після прибуття в Україну та за весь термін знаходження на її території до 12.10.2020 року ОСОБА_1 не звертався із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, Верховним Судом в постанові від 16 лютого 2018 року по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17) зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Таким чином, вищевикладене свідчить, що позивач порушив вимоги ч. 5 ст. 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, - повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

При цьому, позивач не надав ані відповідачу, ані до суду доказів того, що стосовно нього було застосовано фізичне насилля чи погрози за ознаками приналежності до християнського віросповідання, позивач не зазначає конкретних випадків насильства щодо нього та його побоювання ґрунтуються лише на здогадках останнього, позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Заявлена позивачем інформація стосовно конфлікту в країні походження носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за релігійною ознакою. Твердження позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Нігерії особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Ним не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, він не зазнавав переслідування в країні походження з боку властей за його відношення до певної політичної або соціальної групи.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, під час прийняття наказу № 205 від 27.10.2020 року, відповідачем досліджено актуальну інформацію у країні походження позивача, Онвуегбусі ОСОБА_2 , та визначено перспективи до покращення економічної та соціально-політичної ситуації у регіоні походження (а.с. 136-144). Тобто, при прийнятті наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем досліджено рівень небезпеки, який існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, вказані вимоги не були дотримані позивачем, оскільки не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доводів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, заявник не зазначив. Надана позивачем інформація при викладені причин неможливості повернення до країни громадянської належності є непослідовною, позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Інших обґрунтованих аргументів, які б свідчили про факт переслідування на території Нігерії з будь-яких мотивів позивачем не наведено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивача, та співбесід із посадовими особами, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Нігерії жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, матеріали міграційної справи ОСОБА_1 та повідомлені ним обставини не містять обґрунтованих обставин того, що позивач під час перебування в країні походження, чи перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності зазнає переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 205 від 27.10.2020 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених фактів, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 8, 9, 12, 77, 90, 132, 139, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (довідка про звернення за захистом в Україні № 011520, адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, адреса місцезнаходження: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045) про визнання неправомірним та скасування № 205 від 27.10.2020 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в порядку та в строки встановлені ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням особливостей, встановлених п. 15.5 Розділу VII Перехідних Положень КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 255 КАС України.

Суддя О.А. Левчук

.