Справа № 620/2787/20
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2021-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2787/20 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Скалозуб Ю.О., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ в Чернігівській області) в якому просила:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Чернігівській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні грошової допомоги, відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування» від 09.07.2003 № 1058- IV;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Чернігівській області нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу, відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058- IV у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року значений позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Чернігівській області, починаючи з 24.09.2019 року, та отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Як вбачається з матеріалів справи загальний трудовий стаж ОСОБА_1 становить 41 рік 11 місяців 10 днів, що також не заперечується відповідачем та підтверджується копією трудової книжки (а.с.10-12).

Так, вказаний стаж підтверджується записами трудової книжки позивача, зокрема:

- 01.09.1977-25.06.1981 - навчання в Рівненському державному педінституті ім. Мануїльського;

- 17.08.1981 - прийнята вихователем в Д/к 69;

- 21.11.1983 - переведена вихователем - методистом в Д/к 75;

- 01.06.1991 - переведена вихователем-методистом 1 категорії;

- 01.07.1992 - переведена вихователем-методистом в Д/к 74;

- 02.01.1994 - звільнена по переводу в Деснянський районну раду, п. 5 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з переданням дитячого закладу у власність Чернігівської міської ради;

- 03.01.1994 - Дошкільний заклад № 74 м. Чернігова. Прийнята по переводу на посаду вихователя-методиста, в зв`язку з передачею д/з у відомство Деснянської районної ради згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України;

- згідно рішення міськвиконкому № 21 від 11.02.1997 відділ освіти Деснянського райвиконкому реорганізований в управління освіти Чернігівської міської ради;

- 27.04.1998 - встановлено кваліфікаційну категорію «спеціаліст вищої категорії»;

- 24.04.2003 - підтверджено кваліфікаційну категорію «спеціаліст вищої категорії»;

- 17.04.2008 - підтверджено кваліфікаційну категорію «спеціаліст вищої категорії», встановлено звання «старший вихователь»;

- 11.01.2010 - найменування дошкільного навчального закладу «Комунальний заклад «Дошкільний навчальний заклад № 74 «Будинок добра і радості» змінено на «Чернігівський дошкільний навчальний заклад № 74 «Будинок добра і радості» Чернігівської міської ради Чернігівської області» Управління освіти Чернігівської міської ради;

- 12.06.2010 - переведена на посаду завідувача Чернігівського дошкільного навчального закладу № 74 «Будинок добра і радості».

22.05.2020 року позивачка звернулася до пенсійного органу із заявою про здійснення перерахунку пенсії та виплати їй грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058- IV.

Листом № 1522-1451/П-02/8-2500/20 від 01.06.2020 року ГУ ПФУ в Чернігівській області відмовлено позивачці у перерахунку пенсії та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій (а.а. 32-33).

Підставою для відмови стало те, що, на думку відповідача, за документами пенсійної справи страховий стаж позивача, що визначає право на виплату грошової допомоги складає 7 років 11 місяців. До вказаного стажу відповідачем не зараховано період роботи з 03.01.1994 по 05.10.2011, у який, згідно довідки Управління освіти Чернігівської міської ради № 01-25/280 від 21.05.2020 року, позивач працювала на посаді методиста дошкільного закладу № 74 м. Чернігова. Так, відповідачем зазначено, що посада методиста дошкільного закладу не відноситься до посад, що дають право на призначення пенсії за вислугу років, визначених Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Вважаючи вказану відмову відповідача протиправною, позивач звернулася до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що посади вихователя-методиста, які обіймала ОСОБА_1 , починаючи з 03.01.1994 по 05.10.2011 року, щодо яких виник спір, підлягають до зарахування, адже матеріалами справи в повній мірі підтверджено роботу останньої на зазначених посадах, тобто враховуючи зазначений період позивач має достатній стаж на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788, а відповідно і право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Законом України «Про пенсійне забезпечення», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Пунктом 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України постановою від 23 листопада 2011 року №1191 затвердив Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені, зокрема, переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. N 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» (далі - Перелік №909).

Згідно абзацу 5 «Дошкільні навчальні заклади» пункту 1 «Освіта» Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого Постановою № 909, передбачено наступні найменування посад: директори (завідуючі), вихователі - методисти, вихователі, асистенти вихователів дошкільних навчальних; закладів в інклюзивних групах, музичні керівники, вчителі - дефектологи, вчителі - логопеди, практичні психологи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, в трудовій книжці ОСОБА_1 наявний запис 03.01.1994 року про прийняття останньої по переводу на посаду вихователя - методиста Дошкільного закладу № 74 м. Чернігова, у зв`язку з передачею д/з у відомство Деснянської районної ради, згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України

Починаючи з 12.06.2010 ОСОБА_1 переведена на посаду завідувача Чернігівського дошкільного навчального закладу № 74 «Будинок добра і радості».

Отже, згідно із записами трудової книжки, позивачка, у спірний період, працювала на посаді вихователя - методиста, як це передбачено Постановою № 909.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі - Постанова № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що пенсійним органом безпідставно не взято до уваги відповідні записи в трудовій книжці, які підтверджують, що позивач працювала на посаді вихователя - методиста.

Натомість, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що третім абзацом довідки Управління освіти Чернігівської міської ради від 21.05.2020 року № 01-25/280, яка і слугувала підставою для відмови позивачу у призначенні спірної виплати, зазначено, що згідно наказу № 375 від 04.06.1990 «Про вдосконалення організації заробітної плати та введення нових ставок посадових окладів працівників закладів та організацій народної освіти» Державного комітету СССР по народній освіті, на підставі постанови № 193/7-69 від 15.05.1990 року Державного комітету СССР з праці та соціальних питань, а також Секретаріату Всесоюзної Центральної ради професійних спілок, в дошкільних закладах посада «старший вихователь» була виключена, а введена посада «вихователь - методист».

Отже, починаючи з 03.01.1994 року (запис в трудовій книжці № 7) ОСОБА_1 дійсно була прийнята на посаду «вихователя - методиста» (а.с.11).

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Деснянської районної ради народних депутатів твід 24.01.1994 року № 21 «Про передачу дитячих дошкільних установ № 43, 69, 72, 73, 74 , 76 , 77 ВО «ЧРЛЗ» на баланс Деснянського району затверджено штатний розклад згідно з додатком. По типовому штату дошкільної установи № 74 не було передбачено посади методиста, натомість була посада вихователя-методиста (а.с.16-21).

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що посада позивачки, щодо якого виник спір, у період роботи з 03.01.1994 року по 05.10.2011 року, була саме «вихователь-методист», що в повній мірі підтверджено матеріалами справи.

З огляду на вищезазначені правові норми, ОСОБА_1 має достатній стаж на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788, і відповідно право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Таким чином, у ГУ ПФУ в Чернігівській області були відсутні законні підстави для відмови позивачці в призначенні грошової допомоги, відповідно до пункту 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі № 458/452/17.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, призначення та виплата спірної допомоги невідривно пов`язана із стажем, що визначає право на її виплату, а тому, керуючись статтями 6, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою повного захисту прав, свобод, інтересів позивача, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, а тому колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, а вимоги апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

Європейським судом з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що надмірний формалізм при вирішені питання щодо визначення назви посади, яку обіймала ОСОБА_1 , та її зміни згодом (на підставі внесення змін до законодавчих норм) порушують законні права та інтереси позивача, що в свою чергу не відповідає принципам адміністративного судочинства.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 12.01.2021 року