Справа № 640/12595/20
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року Справа № 640/12595/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.

за участю секретаря Сакевич Ж.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Правдюка Т.А.,

представника відповідача Вахненко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 вересня 2020 року у справі

за позовом громадянина Киргизької Республіки

ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України,

Центрального міжрегіонального управління

Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування наказу і рішення,

зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

Громадянин Киргизької Республіки ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач-1), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - відповідач-2) про:

- визнання протиправним та скасування наказу Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та Київській області № 18 від 13.01.2020 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнання протиправним та скасування рішення ДМС України № 90-20 від 19.05.2020 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язання ДМС України в особі Центрального міжрегіонального Управління ДМС в м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03вересня 2020 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та Київській області № 18 від 13.01.2020 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України № 90-20 від 19.05.2020 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язано ДМС України в особі Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та Київській області надати громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_1 статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з того, що позивач внаслідок побоювань стати жертвою переслідування через політичні причини був змушений покинути країну свого походження - Киргизстан, що відповідні обставини, на які він посилається, підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами та були відомі відповідачам, але безпідставно не прийняті ними до уваги.

Разом з тим, суд зазначив, що відповідачами не вживалось жодних заходів для уточнення розбіжностей, які, на їх думку, існували в поясненнях ОСОБА_1 .

Також суд звернув увагу на те, що кримінальна справа у відношенні позивача в країні його походження була закрита 26.07.2019, але після цього було продовжено переслідування позивача та його родини.

При цьому, визначаючи спосіб задоволення позовних вимог, суд виходив з того, що зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не призведе до повного і всебічного захисту порушеного права ОСОБА_1 і що ефективним способом захисту, ураховуючи обставини цієї справи, є лише зобов`язати відповідача надати позивачу статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач - ДМС України подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що кримінальна справа у відношенні позивача була закрита у країні його походження за відсутністю складу злочину, що під час проведення співбесіди з позивачем було встановлено ряд суперечностей щодо прізвище осіб, які проводили обшук у його квартирі, щодо місяця 2019 року (жовтень/листопад), коли до його дверей було прикріплено листа з погрозою, щодо осіб, які начебто приходили до його матері у м. Каракол Республіки Киргизстан, щодо звання Джайнакова М.К. (полковник/підполковник/майор), який, за твердженням позивача, зупиняв автомобіль його дружини та передавав йому «привіт», щодо предмета позову, з яким він звернувся до правоохоронних органів (незаконне обвинувачення та притягнення до кримінальної відповідальності/застосування заходів психологічного впливу).

Також апелянт вказав, що позивач не надав доказів здійснення над ним фізичного насилля або тиску з боку органів влади в державі його походження.

Крім того, апелянт зазначив, що позивач до України прибув легально для отримання політичного притулку, але після цього його дружина без перешкод повернулася до Киргизстану.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2020 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у вересні 2019 року позивач разом з дружиною звернувся до Посольства України в Киргизькій Республіці з проханням надати сприяння в отримання ними статусу біженців в Україні.

У листопаді 2019 року позивач прибув до України та звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що у країні його походження відносно нього здійснювалося політичне переслідування, було відкрито кримінальну справу з політичних мотивів через його активну суспільну діяльність та проведення мітингів у м. Бішкек, а після закриття вказаної справи до нього та його родини продовжили надходити погрози від співробітників МВС Киргизстану.

На підтвердження таких доводів позивач посилався на постанову слідчого судді Первомайського районного суду м. Бішкек про дозвіл на проведення обшуку від 27.03.2019, протокол обшуку від 27.03.2019, постанову про затримання підозрюваного від 28.03.2019, заяву про порушення кримінальної справи, постанову про застосування запобіжного заходу від 28.03.2019, витяг із щотижневої газети «Дело №…», повідомлення про закриття кримінальної справи від 27.12.2019, фото погроз на його адресу.

Також позивачем були надані відповідачу-2 під час співбесіди інформаційні джерела, в яких була розміщена відповідні інформація.

13.01.2020 Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області прийнято наказ № 18 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для відмови в наданні позивачу відповідного статусу у зазначеному наказу вказано виявлення розбіжностей у його поясненнях, які поставили під сумнів правдоподібність його історії, зокрема щодо посади особи, яка погрожувала позивачу в серпні 2019 року, а також прізвищ осіб, які, за словами позивача, приїжджали до його матері в м. Каракол тощо.

17.01.2020 позивачу отримав повідомлення № 11 від 13.01.2020 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач в адміністративному порядку подав скаргу до ДМС України.

19.05.2020 ДМС України прийнято рішення № 90-0 про відмову в задоволенні зазначеної скарги позивача.

03.06.2020 року позивач отримав повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 166 від 28.05.2020 про відхилення його скарги.

Позивач, вважаючи вищезазначений наказ відповідача-2 та рішення відповідача-1 протиправними, звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, нормами Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VІ), Конвенцією про статус біженців 1951 року (далі - Конвенція), Протоколом щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол), Директивою Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 № 8043/04 (далі - Директива № 8043/04).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями Конвенції і Протоколу, поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VІ закріплено, що біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частинами 1, 5 статті 5 та статтями 7, 8 Закону № 3671-VІ врегульовано процедуру звернення особи із заявою про визнання біженцем, порядок розгляду такої заяви органом ДМС України та порядок прийняття ним відповідного рішення.

Так, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Крім того, при вирішенні питання щодо визнання особи біженцем доцільно враховувати Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, Директиву № 8043/04 та Позицію УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування в заявах біженців» від 16.12.1998 р., якими визначено керівні роз`яснення та настанови у застосуванні положень Конвенції.

Так, у п. 38, 39, 40 Керівництва УВКБ ООН викладено тлумачення «обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань», яке є основоположною категорією у визначенні поняття біженця, що закріплено Конвенцією та регламентовано Законом України № 3671-VІ, та визначено, що вона містить суб`єктивний та об`єктивний елементи, обидва з яких мають бути прийняті до уваги при визначенні, чи дійсно такі обставини мали місце, а також передбачено, що для правильного вирішення питання мають бути враховані всі обставини сутності справи, зокрема й те, що особа може мати дуже сильні політичні переконання, відмова від яких зробить її життя нестерпним.

Крім того, у п. 43 Керівництва УВКБ ООН зазначено, що судження особи, яка звертається за наданням статусу біженця, не обов`язково мають бути засновані на її особистому досвіді. Зовнішні обставини, що склалися навколо, можуть вказувати на обґрунтованість побоювань рано чи пізно стати жертвою переслідувань. У випадку з відомою особистістю вірогідність переслідування може бути значно вищою, ніж зі звичайною людиною.

При цьому, у п. 82 вказаного Керівництва визначено, що наявність переслідувань за політичні переконання передбачає, що заявник має переконання, які були ним висловлені або які привернули увагу влади. Однак, можуть бути також ситуації, коли заявник не висловлював своїх переконань, тим не менш через стійкість його переконань можна з впевненість уявити, що такі переконання рано чи пізно будуть висловлені і, як наслідок, заявник вступить у конфлікт з владою. У такому разі заявник може розглядатися як особа, що зазначає побоювання переслідувань за політичні переконання.

Водночас, у п. 83 Керівництва зазначено, заявник, який висловлює побоювання стати жертвою переслідувань за політичні переконання, не повинен доводити, що влада країни його походження знала про його переконання до того, як він залишив країну. Він міг приховувати свої політичні переконання та ніколи не страждати від якої-небудь дискримінації та переслідувань. Однак, сам лише факт відмови від захисту з блоку свого уряду або відмова повернутися може виявити дійсний психологічний стан заявника та його побоювання стати жертвою переслідувань.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою.

Вищенаведені положення слід застосовувати із урахуванням Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, відповідно до якої докази можуть бути як усні, так і документальні. Водночас, УВКБ ООН наголошує, що приймаючи до уваги особливий стан осіб, що шукають притулку, їм не потрібно надавати всі необхідні докази, а також, що при визначенні загальної правдоподібності заяви суддя повинен приймати до уваги такі фактори, як коректність фактів, загальну відповідність та логічність історії заявника, підтверджуючий доказ, наведений ним на підтримку своїх тверджень, відповідність загальновідомим фактам та ситуації у країні походження. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник надав заяву, яка є логічно послідовною та не суперечить загальновідомим фактам, викликає довіру. При цьому, не вимагається, щоб заявник доводив всі факти по стандарту, що виключає сумнів відносно фактичних тверджень.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Отже, наведеними положеннями національного законодавства та міжнародних правових актів регламентовано правові засади надання особі статусу біженця.

Разом з тим, системний аналіз вищевикладених правових норм у взаємозв`язку з роз`ясненнями і настановами, викладеними в Керівництві та Позиції УВКБ ООН і Директиві № 8043/04, надає підстави стверджувати, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання, яке є оціночним судженням, що свідчить про психологічну оцінку нею ситуації, яка склалася навколо неї, під впливом якої вона вирішила покинути країну і стала біженцем.

При цьому, термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а може бути припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому, на підставі принципу гуманізму, який закладено, перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, вислів «побоювання стати жертвою переслідувань» слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем було повідомлено територіальному органу ДМС України при зверненні із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, обставини переслідування його особисто та його родини в країні походження та надано докази, які він мав, тобто вчинено всі можливі для нього дії з метою доведення перед відповідачем-2 суб`єктивної сторони його побоювань стати жертвою переслідувань в Киргизстані, як того вимагає Закон № 3671-VІ, Конвенція, Протокол та Директива № 8043/04.

Разом з тим, відповідач при перевірці доводів позивача, викладених у його заяві та під час співбесіди, і при дослідженні наданих ним доказів, установивши наявність певних суперечностей, які також зазначаються апелянтом в його скарзі, не вжив жодних заходів для їх перевірки.

З огляду на викладене, колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта щодо наявності суперечностей у поясненнях позивача, але зазначає, що територіальний орган ДМС України (відповідач-2) мав не просто констатувати наявність таких суперечностей та застосувати їх як підставу для відмови в наданні запитуваного позивачем статусу, а повинен був ретельно перевірити відповідні обставини, але такі дискреційні повноваження відповідачем-2 на стадії виниклих у цій справі спірних правовідносин не реалізовані і ці недоліки процедури та неповнота з`ясування відповідних обставин також не були усунуті ДМС України при розгляді скарги позивача на наказ територіального органу.

Крім того, під час перевірки заяви позивача та підстав для задоволення його вимог відповідач-2 також повинен був ретельно проаналізувати інформацію про ситуацію в країні походження позивача, а також дослідити його доводи щодо наявності інформації про нього на сайті «Enemira», зясувати походження та мету цього сайту і перевірити існування у зв`язку з цим реальної загрози позивачу в разі його повернення до країни походження.

Проте, зазначені дії ані відповідачем-2, ані відповідачем-1 вчинені не були і відповідні обставини залишилися не перевіреними.

Доводи апелянта про те, що кримінальна справа у відношенні позивача закрита за відсутністю складу злочину, судова колегія приймає до уваги, але зазначає, що відповідачу-2 належало перевірити, чи здійснювалося відповідне переслідування позивача після закриття такої кримінальної справи (26.07.2019) у країні його походженні.

Втім, такі обставини взагалі залишилися поза увагою відповідачів при прийнятті ними наказу № 18 від 13.01.2020 та рішення від № 90-20 від 19.05.2020, хоча підлягали ретельній перевірці і аналізу, що також належить до їх дискреції.

Разом з тим, у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 на 316-й нараді, зазначено, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Доводи апелянта про те, що позивач не надав доказів здійснення над ним фізичного насилля або тиску з боку органів влади в державі його походження, колегія суддів відхиляє, оскільки це не є визначальною та виключної підставою для надання особі захисту в розумінні Закону № 3671-VІ, Конвенція та Директиви № 8043/04.

Твердження апелянта про те, що позивач до України прибув легально для отримання політичного притулку, але після цього його дружина без перешкод повернулася до Киргизстану, не доводять наявності достатніх правових підстав для відмови в наданні позивачу запитуваного ним статусу, і таким обставинам оцінка повинна бути надана у сукупності з іншою інформацією, що як установлено вище, залишилася не перевіреною.

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності наказу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області № 18 від 13.01.2020 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення ДМС України від № 90-20 від 19.05.2020 про відхилення скарги, однак вважає передчасними і такими, що суперечать ст. 2 КАС України висновки суду першої інстанції щодо необхідності зобов`язати ДМС в особі ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області надати позивачу зазначений статус.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку, що належним і достатнім способом захисту прав та законних інтересів позивача в цій справі буде зобов`язання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому судовому рішенні.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що у своєму позові ОСОБА_1 просив суд захистити його права саме в такий спосіб і за вищенаведених обставин цієї справи у суду першої інстанції не було достатніх правових підстав для виходу за межі позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача-2 вчинити конкретні дії (надати позивачу відповідний статус) і вибір судом саме такого способу захисту прав позивача ц цій справі був передчасним.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи, але при ухваленні судового рішення в частині щодо зобов`язання вчинити дії порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Державної міграційної служби України підлягає задоволенню частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 вересня 2020 року в частині зобов`язання Державної міграційної служби України в особі Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області надати громадянину Киргизької Республіки ОСОБА_1 статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та в частині відмови в задоволенні позовних вимог - скасуванню, а такі позовні вимоги - задоволенню частково.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 вересня 2020 року в частині зобов`язання Державної міграційної служби України в особі Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області надати громадянину Киргизької Республіки ОСОБА_1 статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та в частині відмови в задоволенні позовних вимог - скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог постанову, якою такі позовні вимоги задовольнити частково.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому судовому рішенні.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог про зобов`язання вчинити дії - відмовити.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 13 січня 2021 року.

Головуючий суддя

Судді: