Справа № 420/10909/20
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2021-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 21.01.2020 року, зобов`язання вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій просила: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 2546 від 21 січня 2020 р. про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 ; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області розглянути заяву - анкету ОСОБА_1 від. 21.01.2019 р. та видати Посвідку на постійне проживання в Україні громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , відповідно до норм Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018 р.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне. 21.01.2019 р. позивач звернулась до Головного управління ДМСУ в Одеській області із заявою про обмін посвідки на проживання у зв`язку із досягненням 45-річного віку. 30.01.2019 р. начальником головного управління ДМСУ в Одеській області Погребняк О.П. було прийнято рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання. Не погоджуючись з цим рішенням позивач оскаржила його в Одеський окружний адміністративний суд, який рішенням від 16.09.2019 р. (справа № 420/2988/19) задовольнив адміністративний позов, визнав протиправним та скасував вказане вище рішення Головного управління ДМСУ в Одеській області та зобов`язав його повторно розглянути заяву - анкету від 21.01.2019 р. та прийняти обґрунтоване рішення. П`ятий апеляційний адміністративний суд своєю постановою від 27.11.2019 р. погодився з вказаним рішенням Одеського окружного адміністративного суду, апеляційну скаргу Головного управління ДМСУ в Одеській області залишив без задоволення. 16 вересня 2019 р. позивач отримала виконавчий лист № 420/2988/19, який 26.12.2019 р. надала до Головного управління ДМСУ в Одеській області. Після чого отримала «нове-старе» рішення від 21.01.2020 р. про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання з посиланням на підпункт 3 пункт 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018 р. Численні особисті звернення до Головного управління ДМС України залишились без відповіді з посиланням на карантин. Тому позивач оскаржила дії Головного управління ДМСУ в Одеській області до Державної міграційної служби України. Скарга надійшла туди 10 серпня 2020 р., але відповіді позивач не отримала. Позивач вважає, що оскаржуване рішення є незаконним з наступних підстав: рішення не містить обґрунтування його прийняття, а лише посилання на норму «Порядку», яку відповідач застосував як підставу для його прийняття (п.п.3 п.62 «Порядку»), не навів жодного доказу, який би пояснював підстави ухвалення оскаржуваного рішення. Позивач стверджує, що відносно неї не було та немає підстав застосування п.п.3 п.62 «Порядку», чоловік ОСОБА_2 - громадянин України, що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_2 , виданого Овідіопольським РВ ГУМВС України в Одеській області 03.10.2006 р., громадянкою України є донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ніяких недостовірних підстав для надання Посвідки на постійне проживання в України не надавалось.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.11.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 21.01.2020 року, зобов`язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що в зв`язку з тим, що громадянка Республіки Узбекистан ОСОБА_1 приїхала до чоловіка-іммігранта - 10.11.2003 позивач отримала дозвіл на імміграцію в Україну згідно п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» та була документована безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні, серії НОМЕР_3 , виданої 10.11.2003, ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області. У зв`язку з досягнення 45 - річного віку, відповідно до вимог п.7 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321 «Про затвердження зразка технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області. Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області № 213528000 від 30.01.2019 ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання. Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 оскаржила його в судовому порядку. На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2019, використовуючи надані повноваження відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 № 360, ГУ ДМС України в Одеській області було повторно розглянуто заяву-анкету ОСОБА_1 та проведена повторна перевірка справи про залишення громадянки Узбекистану ОСОБА_1 на постійне проживання в Україні. В результаті перевірки матеріалів справи встановлено, що на час звернення з заявою про залишення в Україні на постійне проживання, а саме 22.09.2003 та на момент прийняття рішення - 10.11.2003, враховуючи положення статті 4 Закону України «Про імміграцію», ОСОБА_1 не мала жодних підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до ч.1 ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку з знаходженням головуючого судді Кравченка М.М. у відпустці з 21.12.2020 року по 11.01.2021 року, справа розглядається 12.01.2021 року.

Згідно з ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Узбекистан, 15.04.2001 року прибула на територію України.

22.09.2003 року ОСОБА_1 звернулась до ВПР та МР УМВС України в Одеській області із заявою-анкетою про залишення в Україні на постійне мешкання, за результатом розгляду якої було оформлено та видано Посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 /03 від 10.11.2003 року.

У 2010 році ОСОБА_1 звернулась із заявою про оформлення їй Посвідки на постійне проживання, до якої надала Посвідку серії ОД № 6426/03 від 10.11.2003 року, а 27.05.2010 року вона отримала нову Посвідку на постійне проживання НОМЕР_5 .

21.01.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою-анкетою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням 45-річного віку.

30.01.2019 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області за результатами розгляду заяви-анкети ОСОБА_1 щодо обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням 45-річного віку прийняло рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання на підставі пп.11 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321.

Не погоджуючись з рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 30.01.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з метою його оскарження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.09.2019 року у справі № 420/2988/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення було задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДМСУ в Одеській області № 213528000 від 30.01.2019 р. про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 , зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву-анкету ОСОБА_1 від 21.01.2019 року № 213528000 та прийняти обґрунтоване рішення відповідно до норм Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.09.2019 року у справі № 420/2988/19 набрало законної сили на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2019 року.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянуло заяву-анкету ОСОБА_1 та прийняло рішення від 21.01.2020 року № 2546 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі пп.3 п.62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно з ст.2 Закону України «Про імміграцію» питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Відповідно до п.п.1-2 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321, посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні. Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Згідно з п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321, обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Відповідно до п.9 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321, оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів».

Згідно з п.40 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321, для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини, у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку); 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати. Іноземець або особа без громадянства під час подання документів пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-6 цього пункту. До заяви-анкети додаються оригінали документа, зазначеного у підпункті 3 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 і 5 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки «Згідно з оригіналом» та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати. Оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 і 5 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору повертаються іноземцеві або особі без громадянства.

Відповідно до пп.3 п.62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

Згідно з п.п.42-45 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321, працівник територіального органу / територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 36 і 37 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи. Пошук у Реєстрі інформації щодо особи здійснюється за поданими персональними даними (у тому числі тими, що змінилися). До запровадження органами реєстрації внесення до Реєстру відомостей про місце проживання особи в установленому законодавством порядку відомості про реєстрацію місця проживання, які подаються іноземцем або особою без громадянства, перевіряються за даними обліку територіального органу ДМС. Рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні. Якщо втрачена або викрадена посвідка чи посвідка, що підлягає обміну, була видана територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, до якого подано заяву-анкету про оформлення, обмін посвідки, працівник територіального органу / територіального підрозділу ДМС порівнює дані іноземця або особи без громадянства та їх фотозображення з даними, наведеними в заяві-анкеті про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, та даними відомчої інформаційної системи ДМС і сканує її із застосуванням засобів Реєстру до відомчої інформаційної системи ДМС. У разі коли втрачена або викрадена посвідка чи посвідка, що підлягає обміну, була видана іншим територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, для підтвердження видачі не пізніше наступного дня після прийняття до розгляду заяви-анкети до такого територіального органу / територіального підрозділу ДМС надсилається запит. Перевірка за запитом проводиться протягом трьох робочих днів після його надходження. Під час перевірки відомості, зазначені в запиті, та фотозображення порівнюються з даними, наведеними в заяві-анкеті про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, та фотозображенням, що міститься в ній. У графі «Службові відмітки» заяви-анкети про оформлення посвідки проставляється відмітка про дату надходження запиту та зазначаються найменування територіального органу / територіального підрозділу ДМС, який здійснює оформлення у зв`язку із втратою або викраденням, обмін посвідки, і підстави обміну. За результатами перевірки надається відповідь територіальному органу / територіальному підрозділу ДМС, який надіслав запит, а заява-анкета про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, сканується до відомчої інформаційної системи ДМС. У разі коли під час порівняння фотозображень не встановлено тотожність зображеної на них особи або виявлено невідповідність відомостей, зазначених у запиті, даним, наведеним у заяві-анкеті про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, про це повідомляється територіальному органу / територіальному підрозділу ДМС, який надіслав запит, для вжиття додаткових заходів з ідентифікації іноземця або особи без громадянства і з`ясування обставин виникнення розбіжностей.

Відповідно до п.46 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321, після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу / територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

Згідно з п.73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321, у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку. За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС. На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

З матеріалів справи вбачається, що 12.02.2020 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято висновок, в якому зазначено, що: вивчивши документи, надані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у якості підстав для імміграції в Україну з`ясувалось, що в свідоцтві про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_6 виданого 18.05.1972 року відділом ЗАГС м. Маргилан Ферганської області Р. Узбекистан, матір`ю зазначена ОСОБА_4 , батьком - ОСОБА_5 , в свідоцтві про народження сестри заявника гр. України ОСОБА_6 (за народженням ОСОБА_7 ) серії НОМЕР_7 виданому 08.04.1962 року Бюро ЗАГС м. Маргилан, матір`ю зазначена також ОСОБА_4 , інформація в графі «батько» відсутня; інформація в свідоцтвах про народження та різні «по батькові» ОСОБА_2 і ОСОБА_4 свідчать про те, що вони є неповнорідними братом та сестрою; в результаті перевірки матеріалів справи встановлено, що на час звернення з заявою про залишення в Україні на постійне проживання, а саме 22.09.2003 та на момент прийняття рішення - 10.11.2003, враховуючи положення статті 4 Закону України «Про імміграцію», ОСОБА_1 не мала жодних підстав для імміграції в Україну.

У вказаному висновку Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області вважало цей висновок разом з матеріалами справи про видачу посвідки на постійне проживання громадянці Узбекистану ОСОБА_1 надіслати до Державної міграційної служби для підготовки проекту наказу Голови ДМС про скасування рішення про її видачу та визнання недійсною.

Наказом Державної міграційної служби України від 04.06.2020 року № 97 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» (пунктом 29) на підставі висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 12.02.2020 року надану ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_8 визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню.

При цьому, в матеріалах справи наявний висновок від 01.12.2011 року, відповідно до якого позивач законно отримала дозвіл на імміграцію в Україну та документувалася посвідкою на постійне проживання в Україні.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення від 21.01.2020 року № 2546 не містить обґрунтування його прийняття, а лише посилання на норму Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321, яку відповідач застосував як підставу для прийняття рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

Таким чином, розглянувши рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 21.01.2020 року № 2546, суд прийшов до висновку, що в ньому відсутнє належне обґрунтування з посиланнями на норми законодавства щодо підстав для відмови ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні та мотиви, з яких відповідач виходив при прийнятті такого рішення.

Як було зазначено судом вище, позивач звернулася до відповідача із заявою про обмін посвідки у зв`язку із досягненням 45-річного віку, а не стосовно видачі чи оформлення посвідки до спливу терміну її дії, що виключало можливість розгляду у зв`язку з її заявою будь-якого іншого питання, ніж того, яке порушувала заявниця.

Відповідно до особової справи надання ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання в Україні від 10.11.2003 року здійснювалось на підставі Закону України «Про імміграцію», під час видачі якої ВГІРФО УМВС України в Одеській області керувався положеннями цього Закону України «Про імміграцію», проводив перевірку законності наданих матеріалів та відомостей, будь-яких підстав для відмови у наданні посвідки на постійне проживання в Україні не виявив, заперечень не висловлював та фактично визнав позивача таким, що має право постійно проживати в Україні.

З матеріалів справи вбачається, що з боку позивача не було допущено порушень при подачі документів для отримання посвідки на постійне проживання в Україні, не було подано свідомо неправдивих відомостей, документи не містили недостовірних даних та не були підробленими.

Тобто, посилання відповідача, що позивач був необґрунтовано документований посвідкою на постійне проживання в Україні, рішення про документування посвідкою на постійне проживання було прийнято з порушенням вимог Закону, були зроблені без врахування всіх обставин та без належного обґрунтування.

Суд зазначає, що факт видачі в 2003 році посвідки на постійне проживання в Україні свідчить про те, що уповноваженими на те органами було проведено перевірку та підстави для надання позивачу такої посвідки, будь-яких порушень виявлено не було.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішен

Комісар Ради Європи з прав людини видав рекомендацію стосовно прав іноземців, які бажають в`їхати на територію держав-членів Ради Європи, та виконання рішень про видворення. Зазначена рекомендація, датована 19 вересня 2001 року, містить такий пункт: « 11. У випадках, коли особа стверджує, що компетентні органи порушили право, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини (ЄКПЛ), або що існує можливість порушення ними цього права, необхідно забезпечити, щоб право на засіб юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ гарантувалося не лише законом, але також на практиці».

З урахуванням зазначеного, фактично відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу посвідки на постійне проживання в Україні, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв оскаржуване рішення.

Суд вважає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Європейський суд з прав людини оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. Тому, будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Під час розгляду справи суд встановив, що позивачка перебуває у шлюбі з громадянином України, а також має доньку, яка є громадянином України.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї має наслідком повну зміну способу життя родини.

Суд звертає увагу, що навіть якщо в 2003 році посвідку на постійне проживання в Україні позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, тому перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 2546 від 21.01.2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 є протиправним та належить до скасування.

Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п.120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п.128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п.72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п.51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п.74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п.37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву-анкету ОСОБА_1 про оформлення (видачу) посвідки на постійне проживання та оформити (видати) їй посвідку на постійне проживання в Україні відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321.

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача за боку відповідача є належним та достатнім в даному випадку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ідентифікаційний код 37811384) про визнання протиправним та скасування рішення від 21.01.2020 року, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 2546 від 21.01.2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву-анкету ОСОБА_1 про оформлення (видачу) посвідки на постійне проживання та оформити (видати) їй посвідку на постійне проживання в Україні відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321.

4. Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко