Справа № 160/206/20
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2020-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 грудня 2020 року Справа № 160/206/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСліпець Н.Є.
за участі секретаря судового засіданняЛогвиненко В.М.
позивача представника позивача представника відповідача ОСОБА_1 Летучого В.І. Полішко І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії, -
08.01.2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому, з урахуванням останньої заяви про зміну предмету позову від 23.09.2020 року, просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.01.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
22.01.2020 року позивач повідомила суд про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 11.02.2020 року о 13:20 год. (т. 1 а.с. 53-54).
Також, даною ухвалою залучено до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 .
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а третій особі - пояснень щодо предмету позову.
Усною ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, від 10.11.2020 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 24.11.2020 року о 08:30 год. (т. 2 а.с. 31).
22.10.2020 року позивачем подано відповідь на відзив, відповідно до якої вказано, що позивач заперечує всі доводи відповідача наведені у відзиві на позовну заяву, оскільки вони є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Зокрема, вказує на те, що перетин меж суміжних ділянок наявний виключно на електронному відображенні в електронній кадастровій карті, в натурі жодного перетину не має.
28.10.2020 року представником відповідача подані заперечення, в яких викладено доводи, аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позов, а також зазначено, що жодних доказів того, що межі щодо земельної ділянки № НОМЕР_4 до Державного земельного кадастру внесені не правильно, позивачем не надано.
Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні обставини, викладені у відзиві на позов підтримала, проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі.
Третя особа - ОСОБА_2 у судове засідання не прибув, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини не явки, суд не повідомив.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.
З урахуванням відсутності третьої особи, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, наявності достатніх доказів у матеріалах справи для вирішення справи, суд ухвалив здійснити її розгляд за відсутності третьої особи.
Заслухавши пояснення позивача та її представника, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 , яка розташована на території садового товариства «Маяк» Новоолександрівської сільської ради, Дніпровського району, Дніпропетровської області, що підтверджується копією державного акту про право приватної власності на землю №4932 від 16.07.1999 року (т. 1 а.с. 7-8).
13.06.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Відділу у Дніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області із заявою про внесення відомостей до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки площею 0,0635 для колективного садівництва.
Проте, рішенням Державного кадастрового реєстратора Відділу у Дніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області під 05.07.2019 року було відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру.
Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру установлені Законом України "Про Державний земельний кадастр" від 07.07.2011 № 3613-VI (далі - Закон № 3613-VI).
Частиною 1 статті 9 Закону № 3613-VI визначено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Відповідно до частини четвертої вказаної статті державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки.
Отже, державний кадастровий реєстратор - це службова особа, суб`єкт владних повноважень, що здійснює дії з ведення Державного земельного кадастру.
Абзацом 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 3613 визначено, що Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Відповідно до ст. 3 Закону № 3613 ДЗК базується на таких основних принципах: обов`язковості внесення до ДЗК відомостей про всі його об`єкти; об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до ДЗК виключно на підставі та відповідно до цього Закону; тощо.
Статус відомостей ДЗК встановлений ст. 20 Закону № 3613, згідно з якою відомості ДЗК є офіційними; внесення до ДЗК передбачених цим Законом відомостей про об`єкти ДЗК є обов`язковим.
Процедуру та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру визначено Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 "Про затвердження порядку ведення державного земельного кадастру" (далі-Порядок №1051).
Відповідно до п. 10 Порядку № 1051 відомостями ДЗК є всі відомості, які підлягають внесенню до нього згідно з цим Порядком та у порядку інформаційної взаємодії з іншими кадастрами та інформаційними системами, а також відомості, одержані внаслідок їх оброблення, систематизації та узагальнення.
Пунктом 12 Порядку № 1051 визначено, що відомості ДЗК є офіційними і вважаються об`єктивними та достовірними, якщо інше не доведено судом.
ДЗК ведеться на електронних та паперових носіях. У разі виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях, що передбачено ч. 2 ст. 5 Закону № 3613 та п. 3 Порядку № 1051.
Згідно з ч. 5 ст. 5 Закону № 3613 внесення відомостей до ДЗК та користування такими відомостями здійснюється виключно на підставі та відповідно до цього Закону.
Таким чином, відомості ДЗК є офіційними, а тому мають відповідати таким критеріям як повнота, об`єктивність і достовірність.
Земельна ділянка є одним з об`єктів ДЗК, що визначено ст. 10 Закону № 3613.
Закон № 3613 та Порядок № 1051 чітко визначають перелік відомостей про певну земельну ділянку, який міститься в ДЗК, а також джерело отримання цих відомостей.
Пунктом 67 Порядку № 1051 встановлено, що внесення відомостей (змін до них) до ДЗК здійснюється виключно на підставі та відповідно до Закону № 3613 та цього Порядку.
Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону 3613 відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в ч. 2 ст. 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Підстави внесення відомостей до ДЗК визначені ст. 21 Закону № 3613.
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону № 1952 записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.
У разі виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою у програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому пп. «в» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.
У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду.
Відповідно до п. 110 Порядку ведення Державного земельного кадастру для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстраторові, який здійснює таку реєстрацію, подаються: 1) заява (у паперовій або електронній формі) про державну реєстрацію земельної ділянки; 2) оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації), у паперовій або електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про землеустрій»; 3) електронний документ.
Відповідно до п. 111 Порядку ведення Державного земельного кадастру Державний кадастровий реєстратор для здійснення державної реєстрації земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня реєстрації відповідної заяви перевіряє:
1) відповідність поданих документів вимогам, передбаченим пунктом 67 цього Порядку;
2) електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку.
За результатами перевірки Державний кадастровий реєстратор виконує одну з таких дій: здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або приймає рішення про відмову у державній реєстрації земельної ділянки відповідно до пунктів 70, 73, 77-85 цього Порядку в разі:
- невідповідності поданих документів, зазначених у пункті 110 цього Порядку, вимогам, зазначеним у підпунктах 1 і 2 цього пункту;
- розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини;
- розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора;
- подання заявником документів, зазначених у пункті 110 цього Порядку, не в повному обсязі.
Згідно п.74-1 Порядку ведення Державного земельного кадастру, у разі коли підставою для відмови у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру є невідповідність поданих документів вимогам законодавства, Державний кадастровий реєстратор у рішенні про відмову зазначає відомості, що виявлені у поданих документах та свідчать про їх невідповідність вимогам законодавства з посиланням на нормативно-правовий акт та його положення, з якими виявлено невідповідність поданих документів.
У відповідності до п. 74-1 Порядку № 1051 у разі коли підставою для відмови у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру є невідповідність поданих документів вимогам законодавства, Державний кадастровий реєстратор у рішенні про відмову зазначає відомості, що виявлені у поданих документах та свідчать про їх невідповідність вимогам законодавства з посиланням на нормативно-правовий акт та його положення, з якими виявлено невідповідність поданих документів.
У той же час, всупереч вимогам п. 74-1 Порядку № 1051, державним кадастровим реєстратором у оскаржуваному рішенні не зазначено, з посиланням на нормативно-правові акти: яким саме наявним даним Державного земельного кадастру (геодезичній та картографічній основам, даним індексних кадастрових карт (планів), відомостям про інші об`єкти ДЗК, їх кількісним, якісним характеристикам та відомостям про зазначення оцінки земельної ділянки не відповідають дані електронного документа, поданого позивачем. У спірному рішенні також не вказано яким саме установленим вимогам до змісту, структури і технічних характеристик електронного документа документації із землеустрою або оцінки земель не відповідає електронний документ поданий ОСОБА_1 .
Також, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3613-VI, земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників.
Разом з тим, відмовляючи позивачу у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру щодо державної реєстрації земельної ділянки про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера, державним реєстратором вище вказані положення не були враховані.
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з чинним законодавством, наявність «накладки» не є достатньою підставою для відмови у державній реєстрації земельної ділянки. Якщо земельна ділянка сформована правильно - вона повинна бути внесена до Державного земельного кадастру, незважаючи на наявність «накладки».
Помилки, допущені при відображенні іншої земельної ділянки, повинні виправлятися, але не за рахунок тих, хто до цих помилок непричетний.
Так, доказів того, що документи надані позивачем містили помилки чи розбіжності відповідачем не надано.
Також, відповідачем в ході розгляду справи не було підтверджено і існування співпадіння площі земельних ділянок в натурі.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача внести відомості (зміни до них) до Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 0,0635 га, суд зазначає, що у контексті обставин спору застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для реєстрації земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Проте, наведені обставини судом в ході розгляду справи не встановлювались.
Однак, судом не досліджувалось питання, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усі інші умови для задоволення її заяви.
За таких обставин, у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення.
Згідно із частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.
Вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.
Враховуючи встановлені судом обставини справи та приписи наведених вище положень законодавства, з метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про внесення відомостей до Державного земельного кадастру від 13.06.2019 року, з урахуванням всіх наданих документів, та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач до суду не надав.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними (частина друга статті 249 КАС України).
Стаття 249 КАС України дає можливість суду відреагувати на деякі порушення закону, стосовно яких він не може самостійно вжити заходів для усунення цих порушень, причин та умов, що їм сприяли, для встановлення винних осіб та притягнення їх до юридичної відповідальності.
Окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.
Підставою для винесення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для винесення окремої ухвали немає.
Суд зауважує, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду. Адміністративний суд наділений диспозитивним правом постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, чи діяння яких визнаються протиправними.
Відтак, судом не встановлено підстав для постановлення окремої ухвали та направленні до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області для реагування та вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, притягнення до відповідальності посадових осіб Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.12.2020 року у справі №1.380.2019.006060.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи викладене, сплачений позивачем судовий збір за подачу позову до суду в сумі 840,80 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.
У зв`язку із перебуванням головуючого судді у період з 28.12.2020 року по 06.01.2021 року у відпустці, повний текст рішення суду складений першого робочого дня - 11.01.2021 року.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про надання окремої ухвали суду - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 11 січня 2021 року.

Суддя Н.Є. Сліпець