Справа № 440/6304/20
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без розгляду

11 січня 2021 рокум. ПолтаваСправа № 440/6304/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Довгопол М.В., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

03 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі про визнання протиправною та скасування вимоги №Ф-2040-У від 15.05.2019, що винесена ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі про сплату боргу (недоїмки) у сумі 10125,72 грн (позовну заяву здано до поштового відділення 30.10.2020 /а.с. 72/.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Під час відкриття провадження у справі суд виходив з того, що строк звернення до суду позивачем не пропущено, оскільки у позовній заяві позивач зазначив, що про існування вимоги №Ф-2040-У від 15.05.2019 дізнався лише 23 жовтня 2020 року.

За змістом частин 1 та 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, положення процесуального закону передбачають виняток щодо обрахування загального строку звернення до суду у разі, якщо такий встановлений іншими спеціальними законодавчими актами.

Порядок оскарження вимоги про сплату єдиного внеску визначений частиною 4 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", за змістом абзацу 9 якої у разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

Таким чином Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" встановлено спеціальний строк для звернення до суду з позовом про оскарження вимоги .

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що встановлений абзацом 9 частини четвертої статті 25 Закону строк для платника податків, протягом якого останній може оскаржити вимогу в судовому порядку у взаємозв`язку із положеннями статті 122 КАС України, становить десять днів з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом, зокрема у постановах від 31 січня 2019 року у справі №802/983/18-а, від 19 березня 2020 року у справі №140/1757/19, від 28 травня 2020 року у справі № 200/11547/19-а.

Суд зауважує, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

При цьому для цілей застосування правил статті 122 КАС України «повинна була дізнатися» слід розуміти, зокрема у випадках, коли особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, що б дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали представник, працівники, партнери, близькі особи.

Аналогічну правову позицію щодо тлумачення норми статті 122 КАС України викладено у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі №813/3756/17.

Судом встановлено, що 01.10.2020 позивач звернувся до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі із заявою про надання копії вимоги №Ф-2040-54У від 15.05.2019 про сплату заборгованості з ЄСВ /а.с.28/.

У вказаній заяві позивачем зазначено, що у червні 2020 року під час вчинення нотаріальної дії йому стало відомо, що за даними Єдиного реєстру боржників відносно нього відкрито виконавче провадження № 60980316 Генічеським районним відділом ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення коштів на користь держави на підставі вимоги № Ф-2040-54 від 15.05.2019, виданої ГУ ДПС у Херсонській області про сплату заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 10125,72 грн . При цьому позивач стверджував, що до цього часу про існування вимоги йому відомо не було.

Відтак, вперше позивач дізнався про наявність спірної вимоги у червні 2020 року, що не заперечується ним самим.

Крім того, позивачем до матеріалів справи додано адвокатський запит від 19.10.2020 представника позивача - адвоката Веснянка О.М., адресований відповідачу та з якого слідує, що ОСОБА_1 отримав копію оскаржуваної вимоги 15.10.2020 на електронну скриньку ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.36 - 37/. У запиті адвокат Веснянко О.М. просив відповідача надати письмову відповідь у якій вказати: дату взяття та зняття з податкового обліку ОСОБА_1 як члена фермерського господарства; дату, з якої донарахована сума ЄСВ 10125,72 грн, згідно з оскаржуваною вимогою; надати розрахунок суми ЄСВ у сумі 10125,72 грн за спірної вимогою.

Отже, позивачем спірну вимогу отримано 15.10.2020 на електронну скриньку ІНФОРМАЦІЯ_1.

При цьому у позовній заяві та у заяві про поновлення строку звернення до суду позивач стверджує, що спірну вимогу отримав лише 23.10.2020 від Генічеського РВДВС Південного міжрегіонального управління МЮУ (м. Одеса).

Водночас суд бере до уваги, що в адвокатському запиті від 19.10.2020 власне представником позивача засвідчено, що спірну вимогу отримано раніше - 15.10.2020. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження дати отримання вимоги від Генічеського РВДВС Південного міжрегіонального управління МЮУ (м. Одеса) саме 23.10.2020, натомість наявна у справі копія конверту від Генічеського РВДВС свідчить про відправлення пересилання простою поштовою кореспонденцією /а.с. 22/.

Зважаючи на те, що спірну вимогу позивач отримав 15.10.2020 (підтверджено адвокатським запитом від 19.10.2020), при цьому з позовом щодо оскарження вимоги №Ф-2040-У від 15.05.2019 звернувся до суду 30.10.2020, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений статтею 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Також суд акцентує увагу на тому, що фактично про спірну вимогу позивач повинен був дізнатися ще у червні 2020 року, коли під час вчинення нотаріальної дії йому стало відомо, що за даними Єдиного реєстру боржників відносно нього відкрито виконавче провадження № 60980316 Генічеським районним відділом ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення коштів на користь держави на підставі вимоги № Ф-2040-54 від 15.05.2019, виданої ГУ ДПС у Херсонській області про сплату заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 10125,72 грн. Таким чином з червня 2020 року позивач був обізнаний про обставини прийняття спірного рішення і не мав перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийнято та отримати його копію. Водночас до жовтня 2020 року не звертався до уповноважених суб`єктів владних повноважень щодо отримання спірної вимоги, однак небажання дізнатися про зміст рішення не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Суд зазначає, що встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує й стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною відповідним Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд) від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

В той же час, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» [GC], №26083/94, ECHR 1999-I, пункт 59; рішення у справі "Т. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства" [GC], №28945/95, пункт 98, ECHR 2001; рішення у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" [GC], №29392/95, пункт 93, ECHR 2001, рішення від 12.07.2001 у справі за заявою №42527/98 «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (CASE OF PRINCE HANS-ADAM II OF LIECHTENSTEIN v. GERMANY), пункт 44).

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.

Поряд із цим, ЄСПЛ звертав увагу на те, що "застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірною гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (див. рішення у справі "Волчлі проти Франції" (Walchli v. France), заява №35787/03, п. 29, від 26.07.2007)".

Оцінюючи обґрунтованість поданої позивачем заяви про поновлення процесуального строку на подання позову, мотивованої тим, що спірна вимога не була вручена позивачу, оскільки була надіслана за помилковою адресою, а про існування вимоги позивач дізнався тільки 23.10.2020 від органу ДВС, суд виходить з наступного.

Критеріями оцінки причин поважності пропуску строку звернення до суду є: 1) обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк (є причиною); 2) обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла або тривала протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від позивача унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 473/2236/17.

Позивач зазначає, що спірна вимога надіслана за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому він за цією адресою не проживав і не був зареєстрований.

З поштового повідомлення про вручення, що наданий відповідачем, слідує, що вимога №Ф-2040-У від 15.05.2019 надіслана за адресою: Херсонська область, Великоолександрівський район, с. Новогригорівка, вул. Леніна,2 /а.с. 110/.

Паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 , виданий 28.09.2000 Генічеським РВ УМВС України в Херсонській області підтверджено, що ОСОБА_1 з 03.10.2000 по 11.02.2011 був зареєстрований за адресою: Херсонська область, Великоолександрівський район, с. Новогригорівка.

За даними інформаційної системи ДПС України ОСОБА_1 взятий на облік як платник ЄСВ 20.04.2018 (форма 12-ЄСВ "Заява про взяття на облік платника єдиного внеску (члена фермерського господарства" ) за податковою адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 104 - 108/.

Відповідно до частини 4 статті 25 Закону №2464 вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 42.2 статті 42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

За змістом п. 42.5. статті 42 Податкового кодексу України у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Пунктом 45.1 статті 45 Податкового кодексу України передбачено, що податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Крім того, суд враховує, що згідно з підпунктом 70.2.4 пункту 70.2 статті 70 Податкового кодексу України до облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) вноситься, зокрема, інформація про місце проживання.

Пунктом 70.7 статті 70 Податкового кодексу України передбачено, що фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Отже, зважаючи на те, що позивач взятий на облік як платник ЄСВ за податковою адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується даними інформаційної системи ДПС України, беручи до уваги те, що позивач не надав доказів подання до податкового органу відомостей про зміну податкової адреси, тому суд дійшов висновку, що контролюючий орган надіслав спірну вимогу за податковою адресою позивача у спосіб, що визначений законом. При цьому слід врахувати, що закон не містить обов`язку податкового органу перевіряти місце проживання позивача, оскільки обов`язок повідомлення щодо зміни місця проживання покладено саме на платника .

За таких обставин, суд критично оцінює доводи позивача про те, що спірна вимога надіслана за адресою: АДРЕСА_1 , за якою він не проживав і не був зареєстрований та не розцінює вказану обставину як поважну причину пропуску строку звернення до суду.

Щодо посилань позивача на те, що спірну вимогу останній отримав 23.10.2020 від органу ДВС, то суд вже зазначав, що наявними у матеріалах справи документами підтверджено, що спірну вимогу позивачем отримано раніше - 15.10.2020, а позивачем не надано жодного доказу на підтвердження отримання вищенаведеної вимоги від органу ДВС саме 23.10.2020.

Також, суд враховує, що про наявність спірної вимоги з ЄСВ ОСОБА_1 стало відомо ще у червні 2020 року, що підтверджено ним самим у заяві від 01.10.2020, при цьому із заявою про отримання копії спірної вимоги позивач звернувся лише 01.10.2020.

Водночас навіть після отримання спірної вимоги - 15.10.2020, позивач продовжив листування з органом ДПС щодо деталізації інформації з вимоги, не звертаючись при цьому до суду.

Невжиття позивачем активних дій протягом майже 4 місяців (від часу отримання інформації про наявність спірної вимоги та заборгованості з ЄСВ до моменту звернення до суду з цим позовом) свідчить про пасивність поведінки позивача у здійсненні захисту прав.

Таким чином позивачем не наведено обґрунтованих доводів та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження наявності у нього непереборних та об`єктивних перешкод або труднощів, які не залежали від її волі, та унеможливили звернення із позовом у передбачений процесуальним законом строк.

Отже, суд дійшов до висновку, що підстави для поновлення строку, зазначені представником позивача у заяві про поновлення строку звернення до суду, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, тому заява про поновлення строку звернення до суду не підлягає задоволенню.

Частиною 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи наведене, позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

На підставі викладеного, керуючись статтею 123, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі про визнання протиправною та скасування вимоги залишити без розгляду.

Роз`яснити, що позивач після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Полтавський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому копію ухвали суду не вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя М.В. Довгопол