Справа № 640/23485/19
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2021-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2021 року м. Київ №640/23485/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення

Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації

про визнання протиправними ді, зобов`язання вчинити дії, -

УСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації (02121, м. Київ, Харківське шоссе, б. 176-Г), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації у відмові надати статус інваліда війни, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 та видачі посвідчення інваліда війни;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 статус інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, безпосередній учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується відповідним посвідченням, а також інвалід 1-ї групи, причина інвалідності - захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а відтак позивач має право на встановлення йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення учасників справи (письмове провадження), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що надані позивачем документи не дають підстав для встановлення йому статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення, оскільки надані позивачем документи не містять інформації щодо включення позивача до складу формувань Цивільної оборони.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до посвідчення від 06.08.2019 року серії НОМЕР_2 , позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, І категорії довічно.

Відповідно до довідки МСЕК серії АС №124529 позивачу встановлено І-шу групу інвалідності з 05.10.2004 довічно, у зв`язку з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_1 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації з заявою про визнання позивача інвалідом війни та видачі посвідчення відповідного зразка.

Проте, листом від 04.11.2019 року №0108/6729 Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації відмовило ОСОБА_1 у встановленні відповідного статусу та видачі посвідчення, посилаючись на відсутність документальних підтверджень залучення позивача до складу формувань Цивільної оборони.

Позивач вважаючи таку відмову Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі, регулюються Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-ХІІ (далі по тексту - Закон №796-ХІІ) та Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (далі по тексту - Закон №3551-ХІІ).

Так, у відповідності до статті 10 Закону №796-ХІІ, учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону №3551-XII до інвалідів війни належать особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 №1111, та Положенням про невоєнізовані формування Цивільної оборони СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 №90, формування Цивільної оборони, в тому числі невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж та їх наслідків, а також при ліквідації аварій, катастроф, стихійних сил, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення. Завдання щодо виконання завдань виробничого характеру на них не покладалися та не покладаються.

У відповідності до чинних на момент аварії на Чорнобильській АЕС нормативно-правових актів з питань Цивільної оборони, в першу чергу, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №1111 від 18.03.1976, наказу заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР №90 від 06.06.1975 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та №92 від 29.06.1976 (Настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (сільському на сільськогосподарському об`єкті народного господарства), Розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №2, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), Цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають малолітніх дітей.

Невоєнізовані формування Цивільної оборони, які можуть використовуватись у мирний час для боротьби з масовими лісними пожежами, ліквідації наслідків стихійних лих, великих аварій та катастроф, комплектуються особовим шляхом залучення до цих формувань в обов`язковому порядку робітників, службовців та колгоспників.

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Отже, відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях до складу цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалось все працездатне населення. А факт того, що позивач став інвалідом внаслідок захворювань пов`язаних з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підтверджується наявними доказами у справі

Таким чином, приймати участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС позивач міг лише у складі Цивільної оборони незалежно від того, чи наявний конкретний перелік осіб, у якому зазначено позивача.

Факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС під сумнів не ставиться, оскільки ці обставини досліджувалися під час надання позивачу статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, І категорії (посвідчення від 06.08.2019 року серії НОМЕР_2 ) та встановлення І групи інвалідності внаслідок профзахворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (довідка МСЕК серії АС №124529).

Також, суд звертає увагу відповідача, що в матеріалах справи наявна копія трудової книжки ОСОБА_1 , з якої вбачається, що з 06.11.1984 по 01.10.1988 позивач працював слюсарем по ремонту обладнання машинних цехів на Чорнобильській електростанції.

Згідно з довідкою державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС», ОСОБА_1 дійсно працював на ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в зоні відчуження на промисловій площадці Чорнобильської АЕС в період з 04.07.1986 по 01.08.1987 роки.

Також, до матеріалів справи позивачем долучено копію листа всесоюзного промислового об`єднання по атомній енергетиці «Союзатоменерго» №672с за вх. ЧАЕС №362 від 17.12.1982 року, в якому зазначено, що переведення персоналу в структуру цивільної оборони є обов`язковим при виникненні гіпотетичної аварії на ЧАЕС чи введенні періоду «Загальної готовності ЦО».

Таким чином, з наведеного вбачається, що позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС не інакше, як у складі Цивільної оборони, що підтверджується наведеними вище висновками суду, зокрема, листом всесоюзного промислового об`єднання по атомній енергетиці «Союзатоменерго» №672с.

Враховуючи наведені судом обставини, суд приходить до висновку, що відмова відповідача у встановленні позивачеві статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту.

Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації у відмові надати статус інваліда війни, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 та видачі посвідчення інваліда війни, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Визначаючись, щодо позовної вимоги про зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 статус інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни, суд виходить з наступного.

Згідно з приписами пункту 3 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302), особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".

Також, суд звертає увагу, що пунктом 10 Положення №302, встановлено, що "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Враховуючи те, що позивач має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), є учасником ліквідації наслідків на ЧАЕС, що підтверджується відповідним посвідченням та вкладкою до посвідчення, а також наявністю усіх необхідних документів, які підтверджують факт участі позивача у відповідні періоди у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, суд дійшов висновку про те, що відповідач, відмовляючи позивачу у наданні статусу інваліда війни відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видачі відповідного посвідчення, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією України та законодавством.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що позивач відповідає вимогам, встановленим пунктом 9 частини другої статті 7 Закону "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", що дає право на отримання посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни та нагрудного знака "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право особи на суд передбачає можливість отримати не лише формальний захист (визнання і підтвердження порушених прав), але й фактичний захист (тобто дійсне й ефективне поновлення порушених прав).

За наявності визначених законом умов, обставин справи, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення. Це цілком узгоджується з положеннями Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

"Ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку з нормами Кодексу адміністративного судочинства України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

За наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення є обґрунтованими та підлягають задоволенню з урахуванням приписів пункту 3 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, тобто шляхом видачі «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» та нагрудного знака «Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни».

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями, 77-78, 139, 241-243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) - задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації у відмові надати статус інваліда війни, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 та видачі посвідчення інваліда війни.

3. Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 статус інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Г. Вєкуа