Справа № 2-а/756/273/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2020 року м. Київ № 2-а/756/273/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доУправління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка або ОСОБА_1 ) подала на розгляд Оболонському районному суду міста Києва позов до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - відповідач або УПСЗН), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, що полягає у відмові здійснити ОСОБА_1 виплати допомоги при народженні дитини, починаючи з липня 2014 року;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини, починаючи з липня 2014 року.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 22.05.2019 справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві Державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії передано на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

24.07.2019 означена адміністративна справа надійшла на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва та, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали справи передано на розгляд судді Пащенку К.С .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.08.2019 позов ОСОБА_1 залишено без руху.

Позивачка усунула недоліки у строк, установлений судом.

16.08.2019 до канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_3 про повернення помилкового сплаченого судового збору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.08.2019 зазначену заяву разом з оригіналом документу про сплату судового збору повернуто заявнику.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.09.2019 відкрито провадження в адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Горлівка Донецької областв у неї народився син, у зв`язку з чим з вересня 2013 року їй було призначено соціальну допомогу при народженні дитини, що виплачувалася по червень 2014 року, однак з липня 2014 року виплати припинені, оскільки вказане місто віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Разом з тим, позивачка зазначає, що вона переїхала до м. Києва, у січні 2019 року стала на облік як внутрішньо переміщена особа та звернулася до відповідача із заявою про виплату їй допомоги при народженні дитини, але розпорядженням від 25.02.2019 відповідач відмовив їй у поновленні виплати вказаної допомоги, посилаючись на норми, зокрема пункту 13 постанови КМ України від 27.12.2001 № 1751, які на переконання позивачки, до виниклих правовідносин не застосовуються та не містять заборон щодо поновлення виплати допомоги при народженні дитини.

Відзив на позовну заяву у строк, установлений судом, не надходив.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки в м. Горлівці Донецької області народилася дитина, а саме син ОСОБА_4 .

У зв`язку з цим позивачка звернулася до Микитівскього УПСЗН Горлівської міської ради із заявою про призначення допомоги при народження дитини.

На підставі вказаної заяви позивачці призначено відповідну допомогу, яку вона отримувала з вересня 2013 року по червень 2014 року.

У липні 2014 року виплата зазначеної допомоги позивачці була припинена.

Згідно з розпорядженням КМ України від 07.11.2014 № 1085-р м. Горлівка Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

22.01.2019 позивач взята на облік у м. Києві як внутрішньо переміщена особа, у зв`язку з чим УПСЗН Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації їй видано відповідну довідку № 3005-/21030.

У вказаній довідці фактичним місцем проживання позивачки зазначено: АДРЕСА_1 .

Після отримання цієї довідки від 22.01.2019 № 3005-/21030 позивачка звернулася до відповідача із заявою про поновлення їй виплати допомоги при народженні дитини.

25.02.2019 відповідачем прийнято розпорядження № 01-23-3246, яким ОСОБА_1 відмовлено в поновленні виплати вказаної допомоги.

Зазначене розпорядження містить посилання на пукти 13, 54 постанови КМ України від 27.12.2001 № 1751 та вмотивовано тим, що позивачка звернулася із такою заявою зі спливом 12-ти місяців з моменту припинення їй відповідних виплат за місцем їх отримання.

Незгода з розпорядженням УПСЗН від 25.02.2019 № 01-23-3246 обумовила звернення позивачки до суду з цим адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд наголошує на такому.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

У частині першій статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992 № 2811-XII (далі - Закон № 2811-XII) гарантовано державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Статтею 1 Закону № 2811-XII установлено, шо громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України, призначення і виплата якої здійснюється управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1751 (далі - Порядок № 1751).

У статті 11 Закону № 2811-XII визначено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями п. 13 Порядку № 1751.

У п. 13 Порядку № 1751 також передбачено, що виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев`ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

У п.п. 52, 54, 55 Порядку № 1751 визначено, що державна допомога сім`ям з дітьми виплачується щомісяця за вибором матері (батька, опікуна, піклувальника чи усиновлювача), якій (якому) призначено таку допомогу, через виплатні об`єкти АТ "Укрпошта" за місцем проживання або шляхом перерахування коштів на її (його) особовий рахунок, відкритий в установі уповноваженого банку.

У разі зміни місця проживання одержувача державної допомоги сім`ям з дітьми виплата її продовжується органом соціального захисту населення за новим місцем проживання або відбування покарання з місяця звернення.

Призначені, але своєчасно не одержані суми державної допомоги сім`ям з дітьми з вини органу, що призначає або виплачує зазначену допомогу, виплачуються протягом будь-якого часу без обмежень.

У той же час, статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Разом з тим, частиною другою статті сьомої Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі - Закон) передбачено, що Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Системний аналіз викладених правових норм свідчить про те, що допомога при народженні дитини за своєю правовою природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому неможливість своєчасного звернення одного з батьків до органу, який здійснює виплату такої допомоги, призводить до порушення інтересів дитини.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 591/610/16-а, від 02.10.2018 у справі № 495/3711/17, від 05.09.2018 у справі № 223/859/16-а, від 07.04.2020 у справах №№ 226/450/17, 554/7523/16-а та, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, є обов`язковими для врахування судом при розгляді цієї справи.

Перевіряючи доводи позовної заяви, суд зазначає, що позивачка звернулася до відповідача із заявою про поновлення виплати допомоги при народженні її дитини лише у січні 2019 року з об`єктивних, незалежних від її волі причин, а саме у зв`язку з проживанням до цього часу на окупованій території, у межах якої органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

При цьому, суд звертає увагу на те, що звернення до відповідача щодо поновлення виплати вказаної допомоги позивачкою було здійснено невідкладно після отримання статусу внутрішньо переміщеної особи за відповідною адресою її фактичного місця проживання у м. Києві.

Разом з тим, у розпорядженні УПСЗН від 25.02.2019 № 01-23-3246, яким позивачці відмовлено в задоволенні її вимог, відповідачем не наведено жодної правової норми, яка б виключала можливість поновлення внутрішньо переміщеній особі допомоги при народженні дитини, виплату якої було зупинено у зв`язку з її проживанням на тимчасово окупованій території.

Крім того, пункт 13 Порядку № 1751, який наведено в розпорядженні УПСЗН, встановлює спливом 12-ти місячний строк звернення із заявою про поновлення виплати допомоги при народженні дитини, якщо таку виплату такої допомоги було зупинено зовсім з інших підстав (позбавлення батьківських прав; відібрання дитини; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; нецільове використання коштів тощо), ніж ті, що мали місце у межах спірних у цій справі правовідносин.

Суд також зазначає, що у вказаному вище розпорядженні відповідачем не зазначено про наявність у позивачки реальної можливості звернутися до УПСЗН на мирній території України із заявою про поновлення їй виплати допомоги при народженні дитини упродовж 12-ти місяців після зупинення відповідних виплат і відповідних доказів суду не надано.

Водночас, суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE («Рисовський проти України») заява № 29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Крім того, в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, від 25 листопада 2008 року Європейський суд з прав людини наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.

Таким чином, прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю. Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови прийняття обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.

Суд також приймає до уваги висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95).

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає протиправним розпорядження відповідача від 25.02.2019 № 01-23-3246 про відмову в поновленні позивачці виплати спірної допомоги.

Разом з тим, суд зазначає, що в даному випадку у межах спірних у цій справі правовідносин мала місце активна форма поведінки відповідача (прийняття рішення за результатами розгляду заяви позивачки), а не допущення ним бездіяльності, щодо якої ОСОБА_1 заявлено відповідні позовні вимоги.

Суд акцентує, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 9 КАС України).

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, суду надано право прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), згідно якої під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на це, суд вважає за необхідне для повного та всебічного захисту прав позивачки вийти за межі її позовних вимог, визнавши протиправними та скасувавши розпорядження УПСЗН Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 25.02.2019 № 01-23-3246 та зобов`язавши відповідача поновити виплату позивачці допомоги при народженні дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , нарахувати та виплатити таку допомогу з 01.07.2014.

Відповідно до змісту статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктами 2, 3 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії.

При цьому, слід зазначити, що частинами 1 та 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у ст. 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином ст. 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, враховуючи вищевикладене, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, то судові витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - відповідача у справі.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати розпорядження Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 25.02.2019 № 01-23-3246.

3. Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації (адреса місцезнаходження: 04209, м. Київ, вул. Озерна, буд. 18-А, ідентифікаційний код - 37445416) поновити виплату ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) допомоги при народженні дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , нарахувати та виплатити таку допомогу з 01.07.2014.

4. У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог - відмовити.

5. Cтягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації (адреса місцезнаходження: 04209, м. Київ, вул. Озерна, буд. 18-А, ідентифікаційний код - 37445416) понесені ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень та 40 копійок).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко