Справа № 1.380.2019.004527
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2021-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
06 січня 2021 року
Київ
справа №1.380.2019.004527
адміністративне провадження №К/9901/14357/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного про визнання дій протиправними, стягнення коштів, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 (суддя Ланкевич А. З.) і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2020 (колегія суддів у складі: Довгополова О. М., Гудима Л. Я., Святецького В. В.),
УСТАНОВИВ:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, в якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні, а саме: невиплати йому в день виключення із списків Військової прокуратури Західного регіону України 21.05.2019 компенсації за неотримане речове майно; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.05.2019 до дня фактичного розрахунку 14.08.2019 у розмірі 51 823,65 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно з наказом Міністра оборони України від 25.04.2019 № 217 позивача звільнено з військової служби, а згідно з наказом військової прокуратури Західного регіону України від 21.05.2019 № 331к його виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. При цьому, наказом військової прокуратури Західного регіону України від 21.05.2019 № 331к передбачено провести з позивачем повний розрахунок відповідно до чинного законодавства України. Проте на момент звільнення розрахунок з ним в повній мірі відповідачем здійснено не було, а саме не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно. Остаточний розрахунок проведено лише 14.08.2019 шляхом перерахування відповідачем грошових коштів на картковий рахунок позивача. Оскільки остаточний розрахунок здійснено лише 14.08.2019, то з посиланням на положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) позивач вважає, що він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування своєї позиції також зазначив, що оскільки спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, то у даному випадку слід застосовувати норми трудового законодавства.
Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 27.11.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2020, позов задовольнив повністю.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується виключення позивача із списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України 21.05.2019 та проведення остаточного розрахунку з ним лише 14.08.2019, тому суд дійшов висновку, що відповідачем порушено приписи статей 116, 117 КЗпП України в частині строків виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 29 404,61 грн. Також суди попередніх інстанцій посилаються на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 16.05.2019 у справі № 805/294/16-а, від 20.06.2019 у справі № 820/6287/16 та від 31.10.2019 у справі № 825/598/17.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач 09.06.2020 подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2020 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Доводи касаційної скарги аналогічні викладеним у апеляційній скарзі.
В обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (правові позиції Верховного Суду від 23.08.2019 у справі № 2040/7697/18, від 03.10.2018 у справі № 803/756/17), що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Також в обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та вказує на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: застосування норм спеціального законодавства про проходження військової служби статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пункту 242 Положення «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» у випадку несвоєчасного розрахунку військовослужбовця при звільненні, а не статті 117 КЗпП України, яка, на думку скаржника, не повинна застосовуватися у даних правовідносинах.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2020 визначено склад колегії суддів: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 1.380.2019.004527.
Ухвалою Верховного Суду від 08.07.2020 відкрито касаційне провадження за скаргою Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2020.
22.07.2020 на адресу Верховного Суду від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить залишити без задоволення касаційну скаргу, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 05.01.2021 зазначену адміністративну справу призначив до розгляду в порядку письмового провадження.
Верховний Суд нагадує, що касаційне провадження у справі відкрите на підставі пунктів 1 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
За правилами пунктів 4, 5 частини першої статті 339 КАС України (у редакції Закону України від 15.01.2020 № 460-ІХ, який набрав чинності 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом; після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Оскільки, касаційна скарга Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до суду касаційної інстанції надійшла 09.06.2020, то її розгляд здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами КАС України в редакції Закону України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду справ», що діє з 08.02.2020.
За правилами частини першої статті 341 КАС України (у редакції Закону України від 15.01.2020 № 460-ІХ, який набрав чинності 08.02.2020) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши вимоги касаційної скарги, колегія Верховного Суду дійшла висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю, з огляду на таке.
Оскаржуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, зокрема, на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідач посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 803/756/17 та від 23.09.2019 у справі № 2040/7697/18.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.
Так, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).
З аналізу обставин справ № 803/756/17 та № 2040/7697/18 встановлено, що предметом спору у цих справах є: визнання протиправними дій військової частини щодо відмови у виплаті позивачу грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно станом на день його звільнення; визнання протиправним та скасувати рішення військової частини про відмову у наданні довідки про вартість неотриманого речового майна та виплати компенсації за неотримане речове майно станом на день звільнення позивача; зобов`язання військової частини надати довідку про вартість неотриманого речового майна станом на день звільнення позивача; зобов`язання військової частини провести з позивачем розрахунок за неотримане речове майно станом на день його звільнення.
Крім того, аналізуючи фактичні обставини вищевказаних справ та визначаючись щодо їх подібності зі спірними правовідносинами у цій справі суд враховує, що у постановах від 03.10.2018 у справі № 803/756/17 та від 23.08.2019 у справі № 2040/7697/18 Верховний Суд дійшов висновку, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу). Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
У цих справах судами встановлено, що позивачам компенсація за неотримане речове майно станом на день їх звільнення з військової служби не виплачена.
З аналізу обставин справи № 1.380.2019.004527 встановлено, що предметом спору у цій справі є визнання протиправними дії відповідача щодо невиплати йому в день виключення із списків Військової прокуратури Західного регіону України компенсації за неотримане речове майно та стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.05.2019 до дня фактичного розрахунку 14.08.2019.
У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що позивача 25.04.2019 звільнено з органів військової прокуратури та 21.05.2019 виключено із списків особового складу, проте грошову компенсацію за неотримане речове майно йому було виплачено лише 14.08.2019. Отже, суди встановили, що виключення позивача із списку особового складу військової прокуратури Західного регіону України відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку. При цьому, письмової згоди на такі дії позивач не давав, що не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні. Більше того, 13.05.2019 позивач звертався до відповідача з рапортом про виплату йому до дня виключення із списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України грошової компенсації за неотримане речове майно. Відповідно до змісту вказаного рапорту, позивач наголошував на виплаті компенсації саме до дня виключення позивача із списків особового складу. Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції із наданих відповідачем письмових доказів, зокрема, довідки-розрахунку вартості речового майна, що підлягало видачі позивачу при звільненні від 21.05.2019 № 23, наказу начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 30.05.2019 № 136 про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно та заявки на отримання коштів від 07.06.2019 № 34/2, всі дії в межах своїх повноважень відповідач вчиняв вже після виключення позивача із списків особового складу, хоча був завчасно повідомлений про його звільнення зі служби.
Отже, у цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачу компенсація за неотримане речове майно була виплачена, проте відповідачем порушено приписи статей 116, 117 КЗпП України в частині строків виплати йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Таким чином, з аналізу справ № 803/756/17, № 2040/7697/18 та № 1.380.2019.004527, колегією суддів Верховного Суду встановлено, що правовідносини, які вирішувалися у цих справах не є подібними.
За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Іншою підставою відкриття касаційного провадження у справі було посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: застосування статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пункту 242 Положення «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» у випадку несвоєчасного розрахунку військовослужбовця при звільненні, а не статті 117 КЗпП України, яка, на думку скаржника, не повинна застосовуватися у даних правовідносинах. Разом з тим, скаржник погоджується з тим, що Верховним Судом неодноразово досліджувалося питання щодо застосовування статті 117 КЗпП України у правовідносинах, що виникають у зв`язку зі звільненням військовослужбовців із військової служби та стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку, проте, на його думку, такі справи не були предметом розгляду відповідної палати Верховного Суду.
Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Верховний Суд встановив, що суди попередніх інстанцій під час вирішення цієї справи врахували висновки сформовані Верховним Судом у постанові від 31.10.2019 у справі № 825/598/17.
Так, у справі № 825/598/17 суди встановили, що наказом командира військової частини позивача з 03.08.2016 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вказаним наказом, серед іншого, передбачено виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно. Однак, на момент звільнення позивача з військової служби та виключення її з особового складу частини та усіх видів забезпечення, грошова компенсація вартості за не отримане речове майно позивачу не виплачена, а виплачена лише 07.03.2017. У зв`язку з викладеним, суд апеляційної інстанції у справі № 825/598/17, застосувавши до спірних правовідносин положення статей 116, 117 КЗпП України, визнав протиправною бездіяльність військової частини щодо не нарахування та не виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку і зобов`язав військову частину нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Верховний Суд у постанові від 31.10.2019, залишаючи без змін указане судове рішення апеляційного суду, зазначив, що передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. Тому посилання скаржника на те, що вказана допомога не є складовою грошового забезпечення не впливає на правильність висновків суду апеляційної інстанції.
Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 31.10.2019 у справі № 825/598/17 у подальшому були підтримані Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.
Так, щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
Судова палата зазначила, що стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні. Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини. Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби. Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України. Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення № 1153/2008.
Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Крім того, суди попередніх інстанцій під час вирішення цієї справи врахували висновки сформовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 16.05.2019 у справі № 805/294/16-а та від 20.06.2019 у справі № 820/6287/169 щодо застосування статті 117 КЗпП України, згідно з якими, оскільки передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації і вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення, тому не можна вважати, що компенсація має якусь особливість такої виплати, отже вимога про застосування до відповідача статті 117 КЗпП України ґрунтується на положеннях закону.
Таким чином, посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах спростовується судовою практикою Верховного Суду.
Пунктом 4 частини першої статті 339 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.
За таких обставин, касаційне провадження, відрите з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України, підлягає закриттю.
Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
Керуючись статтями 327, 339, 341, 345, 355 КАС України, Верховний Суд,
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження № К/9901/14357/20 відкрите за касаційною скаргою Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2020 у справі № 1.380.2019.004527 за позовом ОСОБА_1 до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного про визнання дій протиправними, стягнення коштів.
Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко
А.В. Жук

Н.М. Мартинюк ,
Судді Верховного Суду