Справа № 420/8710/20
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2020-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8710/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Закуріної А.М.,

сторін:

позивач: Вездауцан І.М. - за ордером

відповідач: Рудь В.В. - за Витягом

третя особа: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 15-А), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області (місцезнаходження:65000, м. Одеса, вул.Садова, 1-а) про скасування наказу №1075 о/с від 10 серпня 2020 року, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 10000 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

До суду 09 вересня 2020 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 15-А) про скасування наказу №1075 о/с від 10 серпня 2020 року, поновлення на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 1 Великомихайлівского відділення поліції Роздільнянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Ухвалою від 14 вересня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Позов обґрунтовано тим, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, працював на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції №1 Великомихайлівського відділення поліції Роздільнянського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області та 30 липня 2020 року звернувся з рапортом про звільнення зі служби за власним бажанням, що підтверджується відповідним рапортом.

Позивач 10 серпня 2020 року склав та направив рапорт з проханням не розглядати рапорт від 30.07.2020 року на звільнення зі служби за власним бажанням, який був зареєстрований №2402 від 10.08.2020 року. Однак, незважаючи на це, 10 серпня 2020 року позивача звільнено за статтею 77 ч. 1 п. 7 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), що підтверджується наказом від 10.08.2020 року за №1075.

Позивач вважає, що оскаржуваний наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина друга цієї статті).

Позивач зазначив, що написав рапорт, в якому відкликав рапорт про його звільнення в межах встановленого строку у відповідності до вимог ст. 24 КЗпП, таким чином має бути поновлений відповідачем на посаді та йому має бути виплачена середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу.

Окрім того, позивач зазначив, що за час служби зарекомендував себе тільки з позитивного боку, як сумлінний та дисциплінований співробітник, до роботи відноситься з почуттям відповідальності, знає та дотримується вимог Закону України "Про Національну поліцію", посадової інструкції та інших нормативних документів, які регламентують службову діяльність, розпочату роботу завжди доводив до завершення, постійно працює над підвищенням свого професійного та загальноосвітнього рівня. Позивачу присвоєне звання старшого лейтенанта поліції на підставі подання про присвоєння спеціального звання поліції, що встановлено наказом Голови Національної поліції України від 04 грудня 2015 року. Також позивач зазначив, що запис про звільнення у трудовій книжці не відповідає вимогам Інструкції проведення трудових книжок.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що його незаконно звільнено зі служби в органах поліції та є підстави для виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

До суду 06 жовтня 2020 року (вхід. № Е41212/20) від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що рапорт позивача з проханням не розглядати раніше поданий ним рапорт про звільнення за власним бажанням з органів НПУ від 30.07.2020 року надійшов до управління кадрового забезпечення ГУНП в Одеській області 14 серпня 2020 року та був зареєстрований в журналі вхідної кореспонденції за № 567 рап, тобто вже після його звільнення, а тому задовольнити прохання позивача не уявлялось можливим.

Позивачем, в свою чергу, подано відповідь на відзив (вхід. № 42027/20 від 09.10.2020 року), відповідно до якої позивач наполягав на задоволенні позовних вимог.

Також у відповіді на відзив позивач навів доводи щодо обґрунтування позовних вимог про стягнення моральної шкоди, зазначивши, що моральна шкода обґрунтовується саме незаконним звільненням позивача, у тому числі довідкою № 18 від 06.08.2020 року, оскільки позивач хворів. Крім того, незаконне звільнення спричинило тяжкі моральні страждання позивача, що призвело до тяжкого матеріального стану його та його сім`ї, оскільки у нього на утриманні знаходиться 3 неповнолітні дитини та позивачу потрібен час та зусилля для відновлення попереднього (стабільного) стану в його житті, в тому числі й майнового стану.

Відповідачем подано заперечення (вхід. №ЕП/17227/20 від 16.10.2020 року), в якому відповідач наполягав на своїх запереченнях та просив відмовити у задоволенні позову. Щодо стягнення моральної шкоди відповідач зазначив, що ч. 2 ст. 23 ЦК України містить перелік ознак завданої моральної шкоди, однак, позивачем не наведено жодної із зазначених у статті ознак.

Ухвалою від 03 листопада 2020 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 12 грудня 2020 року.

Ухвалою, що занесено до протоколу підготовчого засідання від 20 листопада 2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області.

Ухвалою від 20 листопада 2020 року задоволено клопотання представників сторін про проведення судового засідання по справі №420/8710/20 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою, занесеною до протоколу підготовчого засідання 10 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 28 грудня 2020 року на 10 годин 00 хвилин.

Представник позивача на відкритому судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача на відкритому судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином та завчасно, письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог до суду не надала.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, заслухавши вступні слова представників сторін, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

Відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 04 червня 2010 року ОСОБА_1 у період з 16.03.2012 року по 06.11.2015 року працював в органах внутрішніх справ ГУМВС в Одеській області, з 07.11.2015 року по 10.08.2020 року проходив службу у органах поліції ГУНП в Одеській області (а.с.40-41).

Так, суд встановив, що 30.07.2020 року на ім`я начальника ГУНП в Одеській області генерала поліції третього рангу Бех О.В. позивачем був написаний рапорт, з проханням звільнити його зі служби в поліції з займаної посади за власним бажанням з 10.08.2020 р. У вказаному рапорті ОСОБА_1 також зазначив, що від проходження військово-лікарняної комісії відмовляється, стан його здоров`я задовільний, а також просить питання його звільнення розглядати без його присутності.

Вказаний рапорт було подано до Великомихайлівського відділення поліції Роздільнянського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області. Матеріалами справи підтверджено, що зазначений рапорт зареєстровано в управлінні кадрового забезпечення ГУНП в Одеській області 05.08.2020 року (а.с.43).

Також, суд встановив, що 10.08.2020 року позивач звернувся до начальника ГУНП в Одеській області генерала поліції третього рангу Бех О.В. з рапортом, в якому просив не розглядати раніше поданий рапорт про звільнення з органів внутрішніх прав від 30.07.2020 року.

На судовому засіданні представник позивача пояснив, що вказаний рапорт був поданий до Великомихайлівського відділення поліції Роздільнянського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області.

Матеріалами справи підтверджено, що зазначений рапорт зареєстровано в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області 14.08.2020 року (а.с.44).

Суд встановив, що на підставі подання т.в.о начальника Великомихайлівського відділення поліції Роздільнянського відділу поліції ГУНП в Одеській області підполковника поліції с. Щербуль від 05.08.2020 року та висновку старших начальників від 06.08.2020 року начальником ГУПН в Одеській області прийнято рішення по поданню про звільнення старшого сержанта поліції ОСОБА_1 поліцейського сектору патрульної поліції Великомихайлівського відділення поліції Роздільнянського відділу поліції ГУНП в Одеській області на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 за власним бажанням відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» (а.с.90).

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області від 10.08.2020 року № 1075 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 , старшого сержанта поліції, поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 1 Великомихайлівського ВП Роздільнянського ВП в ГУНП Одеській області, звільнено зі служби в поліції за п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 10.08.2020 року (а.с.42).

Також, матеріалами справи підтверджено, що листом «Про розгляд рапорту» від 18 серпня 2020 року вих. № 9/5079 роп ГУНП в Одеській області повідомило ОСОБА_1 про те, що рапорт з проханням не розглядати раніше поданий рапорт про звільнення за власним бажанням з органів НПУ від 30.07.2020 р. надійшов до управління кадрового забезпечення ГУНП в Одеській області 14.08.2020 р. та був зареєстрований у журналі вхідної кореспонденції, про що наявна відмітка за вх. № 5679 pan. від 14.08.2020 року та відповідно до наказу від 10.08.2020 року № 1075 о/с позивача звільнено зі служби в поліції, а тому на теперішній час задовольнити рапорт не вбачається можливим.

Одночасно, у листі повідомлено про можливість ознайомитись з наказом про звільнення та отримання трудової книжки та військового квитка (а.с.45).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, регламентовано Законом України "Про Національну поліцію".

Відповідно до ст. 1 КЗпП України, цей кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Так, відповідно до абз. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, і підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як встановлено судом, 30.07.2020р. позивач звернувся до керівництва ГУНП в Одеській області з рапортом про звільнення його з Національної поліції за власним бажанням з 10.08.2020 року.

Таким чином, суд вважає, що сторони домовились про звільнення позивача у вказаний строк, а саме 10.08.2020 року.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Відповідно до абз. 2 ст. 38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З аналізу вказаної норми права випливає, що не можна звільнити працівника і в тому випадку, якщо працівник до закінчення двотижневого терміну (або погодженого сторонами строку) відкликає свою заяву про звільнення, подавши письмову заяву про це.

Таким чином, якщо працівник подав заяву про звільнення, а потім передумав-звільнити його на підставі раніше поданої заяви вже не можна за виключенням коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Так, суд встановив, що у період з 31 липня 2020 року по 06 серпня 2020 року позивач перебував на лікарняному, а тому, як зазначив позивач, раніше подати рапорт про відкликання рапорту від 30.07.2020 року про звільнення за власним бажанням не мав можливості.

Також, суд встановив, що на посаду, яку займав позивач станом на момент подання рапорту від 10.08.2020 року про відкликання рапорту від 30.07.2020 року не запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. У відзиві на позовну заяву зазначено, що посада позивача була вакантною.

Частинами 2-3 цієї ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Суд встановив, що на момент подання рапорту від 10.08.2020 року про відкликання рапорту від 30.07.2020 року позивача не було ознайомлено з оскаржуваним наказом про звільнення від 10.08.2020 року, рапорт про відкликання рапорту про звільнення подано 10 серпня 2020 року до Великомихайлівського відділення поліції Роздільнянського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області, безпосереднього начальника позивача, 10 серпня 2020 року вважається останнім робочим днем позивача, а тому суд вважає, що позивачем дотримано умови попередження роботодавця про залишення на службі, а саме надано рапорт про відкликання рапорту про звільнення у встановлений законом строк.

Враховуючи вищевикладені та встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області від 10.08.2020 року № 1075 о/с «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням, тому суд доходить висновку, що цей наказ є протиправним та підлягає скасуванню, а тому позовні вимоги у цій частині належать задоволенню.

Статтею 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що задоволено позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу від 10.08.2020 року № 1075 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 , суд вважає, що підлягають задоволенню позовні вимоги про поновлення ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції №1 Великомихайлівського відділення поліції Роздільнянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області з 11 серпня 2020 року.

Верховний Суд в постанові від 05.09.2019 року по справі № 813/1247/17 зазначив, що аналіз правових норм, у тому числі ст.ст.233,235 КЗпП України, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013, дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час вимушеного прогулу, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Частиною 1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 затверджений Порядку обчислення середньої заробітної плати(далі - Порядок №100), якій застосовується відповідно до п.1 також у випадку вимушеного прогулу.

Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку №100, збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно з п.5 цього Порядку, нарахування виплат у усіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до довідки про доходи ГУПН в Одеській області від 02.09.2020 року вих. № 754, середньомісячна заробітна плата, виходячи за два останні місяці служби (за червень-липень 2020 року) складає 12202, 01 грн., середньоденна заробітна плата складає 400,06 грн. (а.с.57).

Таким чином, вимушений прогул складає з 11 серпня 2020 року по 28 грудня 2020 року та стягненню підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з розрахунку середньоденного заробітку за останні два місяці роботи позивача (червень-липень 2020 року):

14 робочих днів серпня 2020 року *400,06 грн. =5600,84 грн.;

Вересень-листопад 2020 року: 3 місяці * 12202 ,01грн.= 36606, 03 грн.

19 робочих дні грудня 2020 року * 400,06 грн. = 7601,14 грн.

Всього: 49808,01 грн. (без урахування обов`язкових відрахувань).

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.

Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, позивачем не наведені доводи та не надані належні та допустимі докази наявності такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні.

Позивач зазначив, що саме незаконним звільненням позивача обґрунтовані позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, також тим, що він хворів, що підтверджено довідкою №18 від 06.08.2020 року, діагноз: гіпертонічний криз. Крім того, позивач зазначив, що незаконне звільнення спричинило тяжкі моральні страждання позивача, призвело до тяжкого морального стану його та членів його сім`ї, оскільки у нього на утриманні знаходяться 3 неповнолітні дитини, а позивачу потрібен час та зусилля для відновлення попереднього стану в його житті , у тому числі майнового.

Однак, суд зазначає, що наведені доводи не свідчать про завдану моральну шкоду, а хворів позивач з 31.07.2020 року по 06.08.2020 року, тобто до звільнення його зі служби в органах поліції та подачі рапорту про відкликання рапорту про звільнення.

Позивач не довів наявності безпосереднього причинного зв`язку моральної шкоди із протиправним рішенням відповідача, доказів на підтвердження існування душевних страждань суду не надано.

Враховуючи відсутність у матеріалах адміністративної справи доказів на підтвердження заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань та причинного зв`язку між діями відповідача і отриманням моральної шкоди, суд доходить висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову у частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач заперечуючи проти позову, за посиланням на відповідні докази частково не довів правомірності свого рішення, а тому позовні вимоги позивача належать задоволенню частково.

В силу приписів ст.235 КЗпПУ, п.2,3 ч.1 ст.371 КАС України, підлягає негайному виконанню рішення в частині поновлення позивача на посаді та присудження їй стягнення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 12202, 01 грн.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні докази понесення позивачем інших судових витрат, відповідно до приписів ст. 139 КАС України, жодні судові витрати не належать стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 15-А), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області (місцезнаходження:65000, м. Одеса, вул.Садова, 1-а) про скасування наказу №1075 о/с від 10 серпня 2020 року, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 10000 грн., - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області (, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 15-А) №1075 о/с від 10 серпня 2020 року.

Поновити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції №1 Великомихайлівського відділення поліції Роздільнянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області з 11 серпня 2020 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області (, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 15-А) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 11 серпня 2020 року по 28 грудня 2020 року у розмірі 49 808,01 грн. (сорок дев`ять тисяч вісімсот вісім гривень 01 копійка) (без урахування обов`язкових відрахувань).

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 12 202 грн. 01 коп. (дванадцять тисяч двісті дві гривні 01 копійка) (без урахування обов`язкових відрахувань) підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано « 05» січня 2021 року.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.