Справа № 260/393/20
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції : Ващилін Р.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/393/20 пров. № А/857/12160/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Макарика В.Я., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання: Волошин М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Держпраці у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2020 року у справі № 260/393/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ :

13.02.2020р. ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до Управління Держпраці у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу № ЗК467/214/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-01 від 09.01.2020р.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.08.2020р. позов задоволено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Управління Держпраці у Закарпатській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.08.2020р. скасувати та прийняти нову постанову, якою в позові відмовити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

ст.229 КАС України передбачено, що фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

На підставі наказу Управління Держпраці у Закарпатській області «Про проведення інспекційних відвідувань» від 09.12.2019р. №248 та направлення на проведення інспекційного відвідування №1001 від 10.12.2019р. у період з 11.12.2019р. - 12.12.2019р. посадовими особами Управління Держпраці у Закарпатській області проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ).

Так, за результатами проведеного інспекційного відвідування складено акт №/ЗК/467/214/АВ від 12.12.2019р. яким встановлено, що відповідач у своїй діяльності залучала до роботи в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 продавців - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на протязі 6 місяців; складальників іграшок - ОСОБА_4 4 дні; та ОСОБА_5 та ОСОБА_6 які допомагали протягом дня в роботі з бухгалтерськими програмами.

Тобто, контролюючим органом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 використовувала працю вказаних громадян без укладення трудових та цивільно-правових договорів в порушення вимоги ч.ч. 1, 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України.

Перший заступник начальника Управління Держпраці у Закарпатській області Грицик В.І. 09.01.2020р виніс постанову №ЗК467/214/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-01 якою на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі - 625950,00 грн. відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України.

Отже, підставою прийняття оскаржуваної постанови є висновок Управління Держпраці у Закарпатській області, що ФОП ОСОБА_1 в порушення вимог ч.1, ч. 3 ст. 24 КЗпП України допустила до виконання робіт працівників: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без укладення трудового договору.

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 статті 21 КЗпП трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст.626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.

Колегія суддів зазначає, що основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Системний аналіз норм права дає підстави для висновків, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. Предметом трудових договорів є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.

ч.2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не перебували у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 та не укладали з останньою договір цивільно-правового характеру про виконання робіт оскільки, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України суб`єкт владних повноважень в особі Управління Держпраці у Закарпатській області не доказав правомірність оскарженого рішення. В матеріалах справи, відсутні належні, допустимі, достовірні, достатні докази які підтверджують ту обставину, що вказані особи позивач допустив до роботи без укладення трудового договору.

Із змісту п.11 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 823 від 21.08.2019р. видно, що надано право інспекторам праці наодинці або присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування, іншим особам, що володіють необхідною інформацією, запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення.

Проте, в матеріалах справи відсутні жодні письмові пояснення від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта що суд першої інстанції не прийняв до уваги відеозапис інспекційного відвідування. Оскільки, із змісту такого видно, що інспекційне відвідування контролюючим органом проведено поверхнево, не з`ясований характер, тривалість, систематичність виконаної роботи вищевказаними особами. При цьому, рішення суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях та домислах, оскільки таке рішення суперечитиме законодавчо визначеним принципам і завданням адміністративного судочинства.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки Управління Держпраці у Закарпатській області як суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб передбачений законами та Конституцією України. В діях позивача відсутні ознаки порушення вимог абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2020 року у справі № 260/393/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Бруновська

Суддя В.Я. Макарик

Суддя З.М. Матковська

Постанова в повному обсязі складна 04.01.2021р.