Справа № 380/5009/20
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року справа №380/5009/20
Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

при секретарі Ізьо М.І.

за участю:

представника відповідача - Фельпеля І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, (далі відповідач 1) Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі відповідач 2), у якій просить суд:

- зобов`язати Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку за період з 2014 року по 2018 рік;

- стягнути з Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України 167549,28 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив військову службу у Сумському прикордонному загоні Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, а з 22.08.2017 був переведений до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України. 01.11.2018 позивача звільнено з військової служби та з 07.11.2018 виключено зі списків особового складу. Зазначив, що будучи військовослужбовцем Держприкордонслужби, займаючи посади, визначені Постановою №702 під час проходження служби мав право на щорічну додаткову відпустку відповідно до ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я. За період військової служби з 2014 року зазначена відпустка позивачу не надавалася та при звільненні компенсація виплачена не була, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом. Окрім того, позивач просить суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Просив позов задовольнити.

Відповідач 1 у встановлений судом строк подав відзив на позов, заперечення, у яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що наказом начальника Західного регіонального управління від 20.07.2018 № 294-ос ОСОБА_1 зараховано у списки Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, а наказом від 26.07.2018 № 308-ос призначено на посаду старшого розвідника (помічника оперуповноваженого) другого сектору оперативно-розшукового відділу (з місцем дислокації н.п. Черепківка) оперативно-розшукового управління. Звертає увагу, що у Західному регіональному управлінні позивач проходив військову службу лише неповних три місяці. У період з 26.07.2018 до 07.11.2018 виконував обов`язки на посаді старшого розвідника (помічника оперуповноваженого) другого сектору оперативно-розшукового відділу (з місцем дислокації н.п. Черепківка) оперативно-розшукового управління. Вказані обставини свідчать про те, що у позивача відсутнє право на додаткову оплачувану відпустку. Окрім того, відповідно до витягу з послужного списку, позивач з 10.05.2012 до 05.07.2016 обіймав посаду інспектора прикордонної служби 3 категорії 1 відділення інспекторів прикордонної служби відділу «Шалигіне» Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України. Зазначив, що пунктом 4 додатку 4 ПКМУ №702 від 01.08.2012 передбачено право на таку додаткову відпустку терміном до 7 днів, разом з тим це не дає підстав для компенсації позивачу невикористаної додаткової відпустки за період з 2014 по 05.07.2016, оскільки у цей період військовослужбовцям надання відпусток було припинено у періоди передбачені п.17, 18 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Щодо стягнення в користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач зазначив, що компенсація не входить до складу грошового забезпечення, а є соціального гарантією держави щодо неотриманої відпустки, а тому відсутні підстави для врахування її до середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Вказує, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем обчислений неправильно, оскільки не відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач 1 у встановлений судом строк подав відзив на позов, заперечення, у яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що під час дії в Державі особливого періоду та вимог п.19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ, позивач не мав права на додаткову відпустку, що передбачена ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ під час проходження військової служби. Вказав, що нарахування компенсації за додаткові відпустки абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ не передбачає та не регламентує нарахування компенсації особам, які вже звільненні з військової служби і в яких припиненні правовідносини з військовою частиною. На думку відповідача 2, Інструкція №558 передбачає лише компенсацію за невикористану додаткову відпустку за поточний рік за кожен місяць служби в рік звільнення. Відповідач 2 зазначив, що положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України не поширюються на правовідносини між військовими частинами та військовослужбовцями, відтак відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач у встановлений судом строк подав відповіді на відзив, у яких зазначив, що відзиви на позов не спростовують доводи позивача наведені у позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Позивач у судове засідання не з`явився подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився просив розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов та запереченнях.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 01.07.2020 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

14.08.2020 ухвалою Львівського окружного адміністративного суду вирішено перейти до розгляду справи № 380/5009/20 за правилами загального позовного провадження.

27.10.2020 у підготовчому засіданні суд залучив до участі у справі № 380/5009/20 у якості співвідповідача - Сумський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Заслухавши доводи представника відповідача 1, з`ясувавши обставини, на які позивач та відповідачі посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив такі правовідносини.

Суд встановив, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Сумському прикордонному загоні Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, а з 22.08.2017 був переведений до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України. Під час проходження військової служби обіймав посади, які надавали право на щорічну додаткову відпустку за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я.

Як зазначає позивач, з 2014 року до моменту звільнення з військової служби він виконував обов`язки військової служби, пов`язані з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я.

Наказом начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 474-ос від 01.11.2018 позивача звільнено з військової служби та наказом начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 482-ос від 07.11.2018 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Із наказу про звільнення вбачається, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, позивачу не виплачувалась.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-XII).

Стаття 1 Закону № 2011-XII передбачає, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Перелік № 702 передбачає військові посади, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку: Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту - згідно з додатками 2 - 5.

Так, відповідно до п. 4 додатку 4 Переліку № 702 інспектор прикордонної служби 1, 2, 3 категорії має право на щорічну додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.

Як встановлено судом, позивач проходив військову службу у Сумському прикордонному загоні Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України з 2010 до 05.07.2016, в тому числі займав посади інспектора прикордонної служби 2 та 3 категорії, що підтверджується витягом з послужного списку.

Як слідує із змісту довідки Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України №1280 від 07.12.2020 ОСОБА_1 за час проходження служби у 2013-2016 рр. відпустка за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я не надавалася та становить 21 календарний день.

Таким чином позивач займаючи посади, визначені у Переліку №702 у вищезазначений період мав право на щорічну додаткову відпустку відповідно до ст. 10-1 Закону № 2011-XII за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я.

З 05.07.2016 позивача призначено на посаду старшого розвідника другого сектору оперативно-розшукового відділу (з м.д.н.п. Глухів) оперативно-розшукового управління Східного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України відповідно до наказу начальника Східного регіонального управління ДПС України №337-ос від 05.06.2016.

У подальшому позивача призначено на посаду старшого розвідника (помічника оперуповноваженого) другого сектору оперативно-розшукового відділу (з м.д.н.п. Глухів) оперативно-розшукового управління Східного регіонального управління (І категорії) ДПС України відповідно до наказу начальника Східного регіонального управління ДПС України № 438-ос від 28.07.2017.

09.07.2018 наказом Голови Державної прикордонної служби України № 628-0с позивач перейшов у розпорядження начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України та наказом № 308-ос від 26.07.2018 був призначений на посаду старшого розвідника (помічника оперуповноваженого) другого сектору оперативно-розшукового відділу (з місцем дислокації п.п. Черепківка) оперативно-розшукового управління Західного регіонального управління ДПС України.

Таким чином, у період з 05.07.2016 до моменту звільнення, позивач не мав права на відпустку передбачену ч. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-XII, оскільки обіймав посади, які відсутні у Переліку № 702, що підтверджується витягом з послужного списку.

Відповідно до п. 8, 14, 17-19 ст. 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Як зазначає позивач, щорічна додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я не надавалась йому з 2014 року до моменту звільнення з військової служби в особливий період.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII та «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Норми Закону №2011-XII не обмежують та не припиняють право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у рішенні від 16.05.2019 по справі №620/4218/18 (щодо прав учасників бойових дій на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки), яке постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 рішення від 16.05.2019 залишено без змін.

Таким чином наведені обставини свідчать про те, що всупереч вищенаведеному Сумський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України протиправно не нарахував та невиплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону №2011-XII та постановою Кабінету Міністрів України № 702 з 2014 до 05.07.2016 (час перебування позивача на посадах передбачених постановою Кабінету Міністрів України № 702).

Крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З огляду на те, що відповідач 2 не довів правомірність своєї бездіяльності, а позивач навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2014 до 05.07.2016, суд дійшов вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом зобов`язання Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період з 2014 року до 05.07.2016.

У частині вимог позивача щодо нарахування та виплати відповідної компенсації за період з 05.07.2016 по 2018 рік, суд відмовляє, оскільки у цей період позивач перебував на посадах, які не надають останньому право на отримання відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я. Відтак вимоги позивача в частині, що стосуються Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 167549,28 грн, суд зазначає, що на даний час грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я позивачу не нарахована та невиплачена, що свідчить про те, що зазначена вимога заявлена передчасно та її вирішення в судовому порядку є можливим лише після фактичного нарахування та виплати позивачу сум такої грошової компенсації, тому така задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на викладене, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840, 80 грн підлягає стягненню з Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в користь позивача.

Окрім того як встановлено судом позивачем за подання цього позову сплачено судовий збір у розмірі 2516, 30 грн за одну вимогу немайнового характеру та вимогу про стягнення середнього заробітку.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 Закону «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Таким чином за подання цього позову позивачем повинно було бути сплачено судовий збір у розмірі 840, 80 грн, а не 2516, 30 грн, що свідчить про сплату позивачем судового збору у більшому розмірі.

Підпунктом 1 частини 1 Закону «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з п.3 ч. 6 ст. 246 КАС України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про повернення судового збору.

Зважаючи на вищенаведене, суд дійшов висновку про повернення позивачу судового збору з Державного бюджету України у розмірі 1675, 50 грн у зв`язку із сплатою судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.

Зобов`язати Сумський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку за період з 2014 року по 05.07.2016.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) за рахунок його бюджетних асигнувань 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп судового збору на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повернути з Державного бюджету України 1675 (одна тисяча шістсот сімдесят п`ять) грн 50 коп судового збору ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 04.01.2021.

Суддя Р.М. Брильовський