Справа № 540/1877/20
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2021-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/1877/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Ковбій О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Херсонський області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі-пощивачі) звернулись до суду з вказаним адміністративним позовом, у якому просять:

- визнати протиправними та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області (далі - відповідач, ГУ Держгеокадастр) від 15 червня 2020 року №7098-СГ, №7142-СГ, №7145-СГ, "Про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою" щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення фермерського господарства громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , як членам фермерського господарства "ЛОТОС" земельної ділянки в розмірі земельної частки (паю), що розташована на території Білоусівської СІЛЬСЬКОЇ ради Великоолександрівського району для ведення фермерського господарства, із земель, раніше наданих засновнику фермерського господарства ОСОБА_6 для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 10 вересня 1992 року №50, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №174, загальною площею 38,58 га;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області надати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність, як членам фермерського господарства "ЛОТОС" земельних ділянок в розмірі земельної частки (паю) із земель, раніше наданих засновнику фермерського господарства ОСОБА_6 для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 10 вересня 1992 року №50, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №174, загальною площею 38,58 га.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Так, позивачі зазначають, що є членами Фермерського господарства "ЛОТОС" (далі - ФГ). 12.06.2020 року та 15.06.2020 року оскарженими в рамках даної справи наказами ГУ Держгеокадастру їм відмовлено в надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення їм у власність земельних ділянок на підставі ст.32, ч.7 ст.118 Земельного кодексу України та ст.ст. 12,13 Закону України "Про фермерська господарство". Позивачі вважають спірним в даній справі правомірність дій відповідача щодо відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельних ділянок для ведення фермерського господарства із земель, раніше наданих засновнику ФГ.

Позивачі вважають оскаржені відмови протиправними, оскільки, на їх думку, системний аналіз норм ЗК України дає підстави стверджувати, що єдиною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою може бути невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Підстав, передбачених ст. 118 ЗК України відповідачем в оскаржених рішеннях не наведено.

Щодо посилань відповідача на норми ст.ст.12, 13 Закону України "Про фермерське господарство", позивачі зазначають, що відповідно статуту ФГ створено за рахунок земельної ділянки, яка надана в користування ОСОБА_6 , тобто використовується зазначеним ФГ.

Вважають, що право безоплатно отримати земельну ділянку для ведення фермерського господарства надано кожному члену фермерського господарства та зазначають, що право на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства можливе лише, якщо така земельна ділянка вже передана такій особі у користування (в той же час, слід звернути увагу, що ст.ст. 118, 121 ЗК України та ст. 13 ЗУ "Про фермерське господарство" передбачена можливість кожного громадянина отримати земельну ділянку для ведення фермерського господарства, якщо вона і не перебувала у його користуванні до цього часу).

Підсумовуючи викладене, просять задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 21.07.2020 року відкрито провадження у справі. Визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 24.09.2019 року. Строк підготовчого провадження продовжено на 30 днів.

17.08.2020 року до суду надійшов відзив відповідача відповідно якого проти задоволення позову він заперечує. Зазначає, що доводи, викладені у позовній заяві, є безпідставними, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивачі звернулися до Головного управління Держгеокадастру в Херсонській області із заявами про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність, як членам фермерського господарства, земельної ділянки в розмірі земельної частки (паю) для ведення фермерського господарства загальною площею 38,58 га, із земель раніше наданих засновнику ФГ ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право постійного користування землею. Відповідач, розглянувши вказані заяви вперше, листом від 26.07.2019 року № 5059/0-1513/0/95-19 відмовив позивачам в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки право на безоплатну передачу у власність земельної ділянки має лише засновник фермерського господарства ОСОБА_6 , якому надавалася земельна ділянка на праві постійного користування. У зв`язку із смертю вказаної особи, право постійного користування земельної ділянки припинилося. Відмова викладена у листі відповідача була оскаржена до суду. В рішенні П`ятого апеляційного адміністративного суду вказано, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ФГ членам якого є вказані особи не надавалось право успадковуваного володіння землею, яке належало померлому ОСОБА_6 .

Оскільки при повторному зверненні позивачами надавались ті самі документи, що й при попередньому, застосуванню підлягають наведені висновки суду апеляційної інстанції. Тому, як вважає відповідач оскаржені накази ГУ Держгеокадастру в повній мірі відповідають нормам діючого законодавства.

Разом з тим, відповідач відмітив, що прийняття рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є виключними, тобто дискреційними повноваженнями відповідача, а тому суд не вправі втручатися в діяльність органу виконавчої влади шляхом зобов`язання такого органу приймати рішення.

В підготовче засідання призначене на 24.09.2019 року сторони не з`явились. Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника позивачів про відкладення підготовчого засідання. Датою наступного засідання визначено 13.10.2020 року.

Підготовче засідання, призначене на 13.10.2020 року протокольною ухвалою суду відкладено на 29.10.2020 року.

В підготовче засідання призначене на 29.10.2020 року представник позивача з`явилась.

Враховуючи, що під час підготовчого засідання у даній справі судом завершено проведення всіх підготовчих дій, необхідних для забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, протокольною ухвалою суду від 29.10.2020 року підготовче провадження у даній справі закрито, та призначено її до розгляду по суті в судовому засіданні на 17.11.2020 року.

В судове засідання призначене на вказану дату представник відповідача з`явилась. Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи. Датою наступного судового засідання визначено 22.12.2020 року.

21.12.2020 року та 22.12.2020 року від представників сторін надійшли аналогічні за суттю клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Частиною 3 статті 194 КАС України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи приписи ст. 194 КАС України суд вважає, що подання сторонами клопотань про розгляд справи без їх участі є підставою для прийняття судом рішення в порядку письмового провадження.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив наступне.

Так, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду в справі №540/1631/19, яка набрала законної сили встановлені наступні обставини, які згідно приписів ч.4 ст. 78 КАС України не підлягають доказуванню повторно при вирішенні даної справи.

Так, на підставі рішення ХІІ сесії Білоусівської сільської ради народних депутатів Великоолександрівського району Херсонської області від 10.09.1992 року № 50 ОСОБА_6 видано Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею для ведення селянського (фермерського) господарства площею 38,58 га.

У 1992 році створено Фермерське господарство "ЛОТОС", засновником якого був ОСОБА_6 , та 27.12.2007 року включено відомості про юридичну особу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до пункту 2.3 нової редакції Статуту фермерського господарства "ЛОТОС", затвердженого протоколом загальних зборів членів ФГ "ЛОТОС" від 22.02.2018 року, до складу ФГ входять: ОСОБА_1 (голова ФГ), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Відповідно до Статті 8 Статуту, до земель ФГ "ЛОТОС" належать земельні ділянки, отримані (придбані) засновником у власність, постійне користування та надані господарству в оренду. ФГ "ЛОТОС" створене за рахунок земель, наданих засновнику ФГ ОСОБА_6 для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 174, загальною площею 38,58 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 - помер.

01 червня 2019 року позивачі звернулися до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області з письмовими заявами про надання їм дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, як членам фермерського господарства, в розмірі земельної частки (паю), із земель, раніше наданих засновнику фермерського господарства ОСОБА_6 , згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 10 вересня 1992 року за № 50, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 174, загальною площею 38,58 га.

Листом від 26.07.2019 року № 5059/0-1513/0/95-19 відповідач відмовив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволенні заяв про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність. Причинами відмови зазначив наступне.

"…Оскільки, земельна ділянка надавалася у довічне успадковуване володіння ОСОБА_6 , право на безоплатну передачу у власність земельної ділянки в розмірі земельної частки (паю) згідно статті 118 Земельного кодексу, має лише ОСОБА_6 . Крім того, за наявною у Головного управління інформацією та інформацією відділу у Великоолександрівському районі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області громадянин ОСОБА_6 помер. Враховуючи викладене у Головного управління відсутні правові підстави для задоволення Ваших клопотань".

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволений.

Визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області щодо відмови ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність, як членам фермерського господарства "ЛОТОС", земельної ділянки в розмірі земельної частки (паю), що розташована на території Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району для ведення фермерського господарства, із земель, раніше наданих засновнику фермерського господарства ОСОБА_6 для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 10 вересня 1992 року № 50, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №174, загальною площею 38,58 га.

Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області надати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність, як членам фермерського господарства "ЛОТОС", земельних ділянок в розмірі земельної частки (паю) із земель, раніше наданих засновнику фермерського господарства ОСОБА_6 для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 10 вересня 1992 року № 50, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №174, загальною площею 38,58 га.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2020 року рішення суду першої інстанції у частині зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області надати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність, як членам фермерського господарства "ЛОТОС", земельних ділянок в розмірі земельної частки (паю) із земель, раніше наданих засновнику фермерського господарства ОСОБА_6 для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 10 вересня 1992 року № 50, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №174, загальною площею 38,58 га скасовано.

У вказаній частині позовних вимог прийнято нове судове рішення: у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити

В іншій частині рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року - залишено без змін.

12.05.2020 року позивачі повторно звернулись до відповідача з заявами про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, як членам фермерського господарства, в розмірі земельної частки (паю), із земель, раніше наданих засновнику фермерського господарства ОСОБА_6 , згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 10 вересня 1992 року за № 50, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 174, загальною площею 38,58 га.

За результатами розгляду заяв відповідачем прийнято накази від 15.06.2020 року №7145-СГ та №7142-СГ, від 12.06.2020 року №7098-СГ, якими позивачам відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області в розмірі земельної частки (паю) із цільовим призначенням - для ведення селянського (фермерського) господарства, на підставі ч.7 ст. 118 ЗК України, у зв`язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правовим актам, а саме статті 32 Земельного кодексу України статей 12, 13 Закону України "Про фермерське господарство" та раніше набутим правом на земельну частку (пай).

Позивачі вважають наведені рішення протиправним у зв`язку з чим звернулись до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Так, розкриваючи зміст відмови, наведеної в спірних наказах, відповідач в відзиві стверджує, що позивачі та ФГ, членами якого вони є не надавалось право успадковуваного володіння земельною ділянкою загальною площею 38,58 га для ведення фермерського господарства, яке належало померлому ОСОБА_6 .

Фактично саме цей аргумент став єдиною підставою для прийняття відповідачем оскаржених рішень.

З приводу наведеного аргументу, суд зазначає, що фактично в цій частині позову предметом є перевірка наявності за ФГ "Лотос" права постійного користування земельною ділянкою площею 38,58 га в для ведення фермерського господарства, розташованої на території Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, яка була надана ОСОБА_6 відповідно до Державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 10 вересня 1992 року № 50, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №174.

Щодо порушеного питання, суд звертає увагу сторін на висновки, наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 року по справі № 922/989/18.

Так, Велика Палата зазначила, що згідно із частиною першою статті 51 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року, на момент створення ФГ "Лотос") громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до положень статті 7 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року, на момент створення ФГ "Лотос") користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно із частиною першою статті 23 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року, на момент створення ФГ "Лотос") право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З наведеного нормативного регулювання вбачається, що на момент надання земельної ділянки ОСОБА_6 , земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення селянського (фермерського господарства) надавалась не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2009-XII "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції Закону від 23 липня 1993 року № 3312-XII, на момент початку діяльності ФГ "Лотос"; втратив чинність 29 липня 2003 року - з моменту набрання чинності Законом України від 19 червня 2003 року № 973-IV "Про фермерське господарство") після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

Звідси законодавством, чинним на момент створення ФГ "Лотос", було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності селянським фермерським господарство як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянського фермерського господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянського фермерського господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянського фермерського господарства, без створення такого селянського фермерського господарства.

19 червня 2003 року було прийнято новий Закон України № 937-IV "Про фермерське господарство" (далі - Закон № 937-IV), яким Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність.

У статті 1 Закону № 937-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 Закону № 937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону № 937-IV).

Отже, й на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.

Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (провадження № 14-385цс19).

З аналізу приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону № 937-IV можна зробити висновок, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Верховний Суд України, застосовуючи приписи статей 9, 11, 14, 16, 17, 18 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" № 2009-XII, який був чинним до 29 липня 2003 року, та статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону № 937-IV, який набрав чинності 29 липня 2003 року, вважав, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство з дати державної реєстрації набуває статусу юридичної особи, та з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась (див. ухвали Верховного Суду України від 24 жовтня 2007 року у справі № 6-20859св07, від 10 жовтня

2007 року у справі № 6-14879св07, від 30 січня 2008 року у справі № 6-20275св07).

Така практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 317/2520/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 272/1652/14-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 704/29/17-ц, 16 січня 2019 року у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 628/776/18).

Згідно із частиною першою статті 92 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 25 жовтня 2001 року, на момент смерті особи, зазначеної в державному акті - ОСОБА_6 ) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації (частина друга статті 92 цього Кодексу).

З наведеного вбачається, що на момент смерті одного з членів ФГ "Лотос" право громадян та приватних юридичних осіб на використання земельних ділянок на підставі права постійного користування законодавством не передбачено.

Пунктом 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України (у редакції Закону від 25 жовтня 2001 року), який діяв з 01 січня 2002 року (момент набрання чинності названим Земельним кодексом України) до 22 вересня 2005 року, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01 січня 2002 року, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте Конституційний Суд України Рішенням N 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Звідси громадяни та юридичні особи, які до 01 січня 2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18).

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

У пункті 7.27 постанови від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 (провадження № 12-57гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Так, статтею 141 Земельного кодексу України (у редакції Закону станом на момент смерті ОСОБА_6 - 2007 рік ) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Відповідно до приписів частини першої статті 27 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року), яка діяла до 01 січня 2002 року, право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

З викладеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). У земельному законодавстві (як чинному на момент створення ФГ "Лотос", так і з 01 січня 2002 року й до сьогодні) така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою як смерть громадянина - засновника селянського фермерського господарства відсутня.

Адже правове становище селянського фермерського господарства як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.

Таким чином, одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення селянського фермерського господарства є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття селянським фермерським господарством правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення селянського фермерського господарства і подальшої державної реєстрації селянського фермерського господарства як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.

Звідси у разі смерті громадянина - засновника селянського фермерського господарства відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.

Саме такий правовий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23.06.2020 року по справі № 922/989/18.

Сформувавши наведені висновки, окрім іншого суд зазначив про відступлення ним від правових висновків, наведених в постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 922/2103/17 та у постановах Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 657/731/14-ц, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-3113цс15 та від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-2329цс16, згідно із якими право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини та зазначив, що у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає що зі смертю ОСОБА_6 , якому спірна земельна ділянка була надана на праві постійного користування відповідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 10 вересня 1992 року №50, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №174, загальною площею 38,58 га, таке право не є таким, що припинилось для ФГ "Лотос".

На підставі викладеного суд дійшов висновку про помилковість доводів відповідача про те, що ФГ "Лотос", членами якого є позивачі не надавалось право успадковуваного володіння земельною ділянкою загальною площею 38,58 га для ведення фермерського господарства, яке належало померлому ОСОБА_6 .

Враховуючи, що наведений довід був єдиною підставою для прийняття ГУ Держгеокадастру оскаржених наказів, суд вважає такі відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у власність протиправними, оскільки дана підстава не зазначена у ч.7 ст.118 ЗК України, згідно якої такими підставами є лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому невідповідність місця розташування земельної ділянки має бути пояснена вказівкою на конкретні невідповідності законам або прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, тощо.

В той же час оскаржувані рішення ГУ Держгеокадастру таких відомостей не містить, а єдиний аргумент стосовно відсутності в позивачів та ФГ права користування земельною ділянкою, яка була надана померлому ОСОБА_6 на праві постійного користування відповідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 10 вересня 1992 року №50, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №174 визнані за наслідками судового розгляду неспроможними.

Отже, суд вважає, що накази Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області від 15 червня 2020 року №7098-СГ, №7142-СГ, №7145-СГ, "Про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою" прийняті з порушенням норм Земельного кодексу України, та не можуть вважатися обґрунтованим, добросовісним і законними, оскільки належних мотивів та причин відмови у вказаних рішеннях органу місцевого самоврядування не наведено.

Приписами ч.1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем належними та допустимими доказами не доведено правомірність своїх рішень, у зв`язку з чим накази Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області від 12.06.2020 року №7098-СГ, від 15.06.2020 року №7142-СГ, №7145-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою" є протиправними та підлягають скасуванню.

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у відповідній частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачам дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, суд зазначає наступне.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими необхідно розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

З огляду на наведене, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У даній справі, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованих відмови у її наданні, регламентовано положеннями Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). Згідно з законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 22.12.2018 р. у справі № 804/1469/17, від 14.08.2019 р. у справі № 0640/4434/18, від 12.09.2019 р. у справі № 0640/4248/18 та від 28.11.2019 р. у справі №803/1067/17.

Щодо ефективності вибраного способу захисту, суд зазначає, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. При цьому суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки.

Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку проекту землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

У контексті обставин спору застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачами усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою. Проте наведених обставин судом не встановлено. Оцінка правомірності рішення стосувалася лише тих мотивів, які наведено в оскаржених наказах та відзиві на позов.Однак суд, в межах даної справи, не має повноважень досліджувати чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачами усі інші умови для надання дозволу. За таких обставин у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що хоч і повноваження ГУ Держгеокадастру щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є дискреційними, проте належним способом захисту, відновлення прав позивачів за даних фактичних обставин, необхідно визнати саме зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивачів про надання їм дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Такий висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 10.10.2019 р. у справі № 814/1959/17 та від 28.11.2019 р. у справі № 803/1067/17.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту прав, свобод та інтересів позивачів в даному випадку є зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 від 12.05.2020 року про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо щодо відведення земельних ділянок у власність, як членам фермерського господарства, в розмірі земельної частки (паю), із земель, раніше наданих засновнику фермерського господарства ОСОБА_6 , згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 10 вересня 1992 року за № 50, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 174, загальною площею 38,58 га.

А відтак позовні вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачам дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність задоволенню не підлягають.

Приписами ч.1 ст.90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .

Що стосується клопотання позивачів про встановлення судового контролю, шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З приписів даної норми слідує, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов`язком суду, що може використовуватись залежно від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

В той же час позивачем не надано жодного доказу того, що відповідач буде ухилятися від виконання судового рішення, а судом таких обставин не встановлено. Тому, суд не вбачає підстав для задоволення даного клопотання позивачів.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що часткове задоволення позовних вимог пов`язано з неправильним визначенням позивачами способу відновлення порушених прав, сплачений ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2522,40 грн (по 840,80 грн кожний) підлягає стягненню на їх користь за рахунок бюджетних асигнувань ГУ Держгеокадастру.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області (, місцезнаходження: 73036, Херсонська область, м. Херсон, вул. Університетська, буд.136А) від 12 червня 2020 року №7098-СГ, від 15 червня 2020 року №7142-СГ, №7145-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою" щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення фермерського господарства громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , як членам фермерського господарства "ЛОТОС" земельної ділянки в розмірі земельної частки (паю), що розташована на території Білоусівської СІЛЬСЬКОЇ ради Великоолександрівського району для ведення фермерського господарства, із земель, раніше наданих засновнику фермерського господарства ОСОБА_6 для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 10 вересня 1992 року №50, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №174, загальною площею 38,58 га.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області , місцезнаходження: 73036, Херсонська область, м. Херсон, вул. Університетська, буд.136А) повторно розглянути заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 від 12.05.2020 року про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо щодо відведення земельних ділянок у власність, як членам фермерського господарства, в розмірі земельної частки (паю), із земель, раніше наданих засновнику фермерського господарства ОСОБА_6 , згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 10 вересня 1992 року за № 50, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 174, загальною площею 38,58 га, з урахуванням висновків, викладених судом у рішенні.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області (, місцезнаходження: 73036, Херсонська область, м. Херсон, вул. Університетська, буд.136А) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області (, місцезнаходження: 73036, Херсонська область, м. Херсон, вул. Університетська, буд.136А) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (рнокпп: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області (, місцезнаходження: 73036, Херсонська область, м. Херсон, вул. Університетська, буд.136А) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 (рнокпп: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.В. Ковбій

кат. 109040000