Справа № 120/5038/20-а
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2021-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Вінниця

04 січня 2021 р. Справа № 120/5038/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Крапівницькорї Н.Л. ,

розглянувши адміністративну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В ИВ :

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі-відповідач), у якому просив: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових за період з 12.06.2019 по день звільнення з роботи 11.12.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби,

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дії за період з 12.06.2019 року по 11.12.2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за весь період проходження військової служби протиправною;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за весь період проходження військової служби по день постановлення рішення суду;

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати;

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що йому при звільненні не було виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення та не проведено нарахування та виплати індексації сум грошового забезпечення, про що свідчить відповідь відповідача від 25.06.2020 року. Тому, позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з заявою про виплату йому такої грошової компенсації.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Ухвалою суду від 28.09.2020 року прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку статті 262 КАС України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву. Окрім того, вказаною ухвалою зобов`язано відповідача подати належним чином засвідчену копію довідки про грошове забезпечення з зазначенням розмірів основних та додаткових видів грошового забезпечення за останні два роки служби позивача.

Відповідач відзив на позовну заяву не подав, та не повідомив суд про причини його неподання. Ухвалу суду від 28.09.2020 року, направлено на офіційну електронну адресу відповідача, що підтверджується довідкою наявною у матеріалах справи. Відтак, процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву закінчився, а тому, суд ухвалює рішення у справі за наявними доказами у відповідності до положень ч. 6 ст. 162 КАС України.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши матеріали справи, подані сторонами докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України з 13.06.2016 року по 12.06.2019 року. Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 22.08.2017 року, виданого Головним управлінням Національної гвардії України, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 11.06.2019 року № 138 по особовому складу позивача звільнено з військової служби та виключено зі всіх видів забезпечення відповідно до пп. а п.2 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу в запас Збройних Сил України, в зв`язку із закінченням контракту з 12.06.2019 року.

З червня 2016 року по червень 2019 року індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалась та не виплачувалась, по дату виключення позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (червень 2019 року) індексація грошового забезпечення виплачувалась позивачу, що підтверджується наданою відповідачем інформацією.

Позивач вважає, що оскільки, на виконання рішення суду від 08.10.2019 року по справі №120/2556/19-а, відповідачем 11.12.2019 року проведено остаточний розрахунок з позивачем щодо виплати грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій 2017 року по 2019 року, але не проведена виплата індексації грошового забезпечення за весь період проходження військової служби, що порушує його права та законні інтереси, а тому він звернувся до суду за захистом своїх прав.

Також, на думку позивача, відповідач не здійснив виплату всіх сум, які належать до виплати під час звільнення, а тому, відповідно до ст. 117 КЗпП України йому підлягає виплата середнього заробітку за весь час затримки з 12.06.2019 року по 11.12.2019 року.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Водночас, правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України врегульовано Законом України "Про індексацію грошових доходів населення".

Статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (стаття 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення").

Відтак, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до положень частини 1 статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Статтею 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" передбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

При цьому, в силу вимог статей 18 та 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" індексація доходів населення відноситься до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення.

Згідно з пунктом 2 вказаного Порядку індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу.

Відповідно до пункту 4 цього Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства (абзац 8 пункту 4 Порядку).

Відтак, індексація доходів громадян, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних соціальних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Судом встановлено, що відповідачем не здійснювалась індексація грошового забезпечення позивачу, починаючи з червня 2016 року по червень 2019 року, що підтверджується наданою відповідачем інформацією.

Разом з тим, суд звертає увагу, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа "Кечко проти України", №63134/00, рішення від 07 листопада 2005 року) реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

У пункті 23 рішення в справі "Сук проти України" (№ 10972/05, від 10 червня 2011 року) Європейський суд з прав людини вказав, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Отже, відсутність у відповідача належного фінансового забезпечення у спірний період, в тому числі для покриття витрат з індексації грошового забезпечення військовослужбовців, не може впливати на наявність або відсутність у позивача права на отримання такої індексації, оскільки відповідне право гарантується законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком роботодавця.

Відтак, позовна вимога про визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за весь період проходження військової служби протиправною підлягає задоволенню в частині непроведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачу протягом періоду з червня 2016 року по червень 2019 року включно. А відтак, задоволенню підлягає й похідна вимога щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період.

З приводу позовних вимог, що стосуються бездіяльності відповідача в частині непроведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні та необхідності нарахування та виплати середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнення, то суд зважає на таке.

Позивач вважає, що оскільки, на виконання рішення суду від 08.10.2019 року по справі №120/2556/19-а, відповідачем 11.12.2019 року проведено остаточний розрахунок з позивачем щодо виплати грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій 2017 року по 2019 року, але не проведена виплата індексації грошового забезпечення за весь період проходження військової служби, що порушує його права та законні інтереси, а тому, він звернувся до суду за захистом своїх прав.

Також, на думку позивача, відповідач не здійснив виплату всіх сум, які належать до виплати під час звільнення, а тому, відповідно до ст. 117 КЗпП України йому підлягає виплата середнього заробітку за весь час затримки з 12.06.2019 року по 11.12.2019 року.

Так, строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак, суд встановив, що відповідачем під час виключення зі списків особового складу військової частини позивача не виплачено останньому всіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було виплачено індексації грошового забезпечення, що отримував позивач, а також компенсацію за невикористані дні додаткової відпусти.

Згідно до рішення суду від 08.10.2019 року, справа №120/2556/19-а, визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та статтею 16-2 Закону України "Про відпустки", виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день звільнення з військової служби 12.06.2019 .

Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у непроведенні 12.06.2019 року остаточного розрахунку при виключенні позивача із особового складу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі, й Кодексу законів про працю України) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (припинення контракту про проходження військової служби) військовослужбовців з лав Збройних Сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.

Таким чином, зважаючи на непроведення 12.06.2019 року остаточного розрахунку та виплати компенсації при виключенні позивача із особового складу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при його звільненні.

Отже, нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід здійснити, починаючи з 12.06.2019 року (наступного дня після виключення із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) по 11.12.2019 року (остаточного розрахунку з позивачем щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки).

До таких висновків суд дійшов з огляду на постанову Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", пунктом 20 якої роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю стягує на корись працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки позивач в силу п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір звільнений від сплати судового збору, враховуючи приписи ст. 139 КАС України, він стягненню зі сторін не підлягає.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з серпня 2016 року по 12.06.2019 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з червня 2016 року по 12.06.2019 року включно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.06.2019 року по 11.12.2019 року включно.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_4 );

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (, вул. І. Мазепи, 46 , м. Калинівка, Вінницька область, 22400

Суддя підпис Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом

Суддя

Секретар