Справа № 380/1177/20
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2021-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/1177/20 пров. № А/857/13146/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року (головуючий суддя Кравців О.Р., м. Львів) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в якому просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.06.2018 по 16.01.2020.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що таке винесене з порушенням норм матеріального, тому просить скасувати таке та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, що згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 статті 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з системного аналізу даних норм трудового законодавства та ч. 2 ст. 77 КАС України, саме відповідач повинен був надати суду докази про те, що він, у строки визначені ст. 116 КЗпП, письмово повідомив ОСОБА_1 про нараховані належні йому суми. В цьому письмовому повідомленні відповідач повинен був би вказати і суми компенсації на невикористані додаткові відпустки, вказавши причини не нарахування. Виплатити неоспорювану сумі.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не повідомляв письмово позивача перед звільненням про належні йому суми компенсації за невикористані додаткові відпустки. Більше того, відповідач взагалі заперечував про те, що така компенсація повинна виплачуватись позивачу, і для вирішення цього спору позивач звертався до суду. Дані обставини встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 у справі №1.380.2019.005847, а тому відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, не доказуються при розгляді цієї справи, в якій беруть участь ті самі особи.

Спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому суд до даних правовідносин повинен застосувати норми статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до п. 293 цього Положення №1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

У даному випадку мало місце виключення позивача зі списку особового складу без проведення остаточного розрахунку, а саме: не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік.

Разом з тим, аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, за висновком Верховного Суду України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

У постанові ВП ВС від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) наголошено, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус судців», викладені у постановах Верховного Суду висновки щодо застосування норм права є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Окрім того, апелянт зазначає, що відповідач ввів суд в оману, щодо фактичних обставин справи, стверджуючи у відзиві на позовну заяву (а.с. 29-31), що на день звільнення ОСОБА_1 19.06.2018 був відсутній спір щодо виплат при звільнені.

Незгода ОСОБА_1 з розміром належних до виплати при звільненні сум мала активний характер у формі звернення безпосередньо до суду.

Зокрема, відповідачу відомо, що Львівським окружним адміністративним судом здійснювався розгляд справи № 813/3313/18 за позовом ОСОБА_1 до Львівського прикордонного загону ЗхРУ ДПСУ про визнання протиправними та скасування наказів начальника 7 (Львівського) прикордонного загону (1 категорії) Західного регіонального управління (1 категорії) Державної прикордонної служби України від 26.05.2018 №136-ОС «По особовому складу» та від 19.06.2018 №157-ОС «По особовому складу» в частині виключення позивача, підполковника ОСОБА_1 , зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення 19.06.2018; зобов`язати Львівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити позивачу, підполковнику ОСОБА_1 , грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Незаконність зазначених наказів про виключення позивача з списків частини обґрунтовувалось, зокрема, тим, що на час видачі наказу 26.05.2018 та в подальшому наказу 19.06.2018 року, ОСОБА_1 не був розрахований за всіма видами належного на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 у справі №813/3313/18 ОСОБА_1 у позові було відмовлено, оскільки суд вважав, що не проведення розрахунків не впливає на законність наказу про виключення із списків складу органу Держприкордонслужби.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом начальника 7 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 26.05.2018 №136-ОС підполковника ОСОБА_1 (П-002680), заступника начальника штабу, звільненого з військової служби у запас за пунктом «и» (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) частини 6 (із застосуванням частини 8) статті 26 Закону. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 26.05.2018. Підстава: наказ начальника Західного регіонального управління (І категорії) від 30.11.2017 №614-ОС. Наказом від 19.06.2018 №157-ОС внесено зміни, зокрема, в частині дати виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу; зазначено вважати датою виключення 19.06.2018.

01.10.2019 Ягодзінський звернувся з рапортом до Львівського прикордонного загону, просив виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби. 02.10.2019 Львівський прикордонний загін листом повідомив ОСОБА_1 про те, що при звільненні з військової служби грошова компенсація за ненадані під час особливого періоду дні додаткових і соціальних відпусток (у тому числі військовослужбовцям учасникам бойових дій) не виплачується.

Вважаючи невиплату відповідачем грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду. Ухвалою судді від 13.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. За результатами розгляду справи рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 у справі №1.380.2019.005847 позов задоволено повністю; визнано протиправною бездіяльність Львівського прикордонного загону щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19.06.2018; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19.06.2018. Рішення суду набрало законної сили 10.01.2020.

17.01.2020 Львівський прикордонний загін виконав рішення суду, нарахував і виплатив ОСОБА_1 кошти в сумі 27358,99 грн.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції вірно врахував, що ч.ч. 2, 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ визначено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Частиною 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Як з`ясовано судом першої інстанціїх, що позивач звільнений з військової служби у відставку наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) від 30.11.2017 №614-ОС, а 19.06.2019 його виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.

За рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 у справі №1.380.2019.005847 позивачу нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2018 років в сумі 27358,99 грн.

Суд першої інстанції вірно вважав, що питання виплати позивачу вказаної судом грошової компенсації є у даному випадку вичерпаним.

Також, суд першої інстанції врахував, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.2019 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, слід застосовувати норм ст. ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1). В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним сум.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено: «Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи».

Системний аналіз викладених положень дозволяє підсумувати, що підставою для виплати передбаченого ч. 1 ст. 117 КЗпП України відшкодування є: нарахування сум належних працівникові при звільненні; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого ч. 2 ст. 117 КЗпП України відшкодування є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активний характер у формі звернень до роботодавця, органів з розгляду трудових спорів чи безпосередньо до суду.

Такі дії повинні бути здійснені відразу після виплати цих сум чи після ознайомлення з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки, що могло б свідчити про незгоду працівника та наявність спору щодо розміру належних йому при звільненні сум.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як з`ясовано судом першої інстанції позивач звільнений (виключений зі списків особового складу) у червні 2018 року, а до суду звернувся у жовтні 2019 року, тобто через 1 рік і 3 місяці після звільнення.

Доказів оскарження позивачем розрахунку і виплати відповідачем належних при звільненні сум суду першої інстанції не надано.

Отже, спір виник через 15 місяців після звільнення, коли позивач звернувся до керівництва військової частини з рапортом щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, та отримав відмову, а тому суд вірно погодився з позицією відповідача, що при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми спору щодо їх розміру не було, а відтак підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України немає.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.12.2019 у справі №825/742/16.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог, а тому вірно вважав, що у задоволенні позову слід відмовити.

Виходячи із зазначеного вище суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року по справі № 380/1177/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін