Справа № 420/12605/20
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2021-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Танцюри К.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України про визнання протиправною бездіяльності Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України в частині не вчинення дій з організації проведення спеціальної перевірки ОСОБА_1 як переможця конкурсного відбору на посаду директора Національного природного парку "Білобережжя Святослава" та в частині не вчинення дій з укладення трудового договору та видання наказу про призначення ОСОБА_1 на посаду директора НПП "Білобережжя Святослава", зобов`язання Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України укласти з ОСОБА_1 трудовий договір строком на п`ять років та видати наказ про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Національного природного парку "Білобережжя Святослава".

Ухвалою суду від 23.11.2020р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою суду від 23.11.2020р. задоволено заяву представника ОСОБА_1 про забезпечення позову від 17.11.2020р.; заборонено Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів України в особі його посадових осіб та постійно діючої комісії для проведення конкурсного відбору керівників державних підприємств, установ та організації, що належать до сфери управління Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, вчиняти дії з проведення конкурсного відбору керівника Національного природного парку "Білобережжя Святослава" та визначення переможця конкурсу, який проводиться на підставі наказу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №172 від 02.10.2020р.; зобов`язано Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України зупинити проведення конкурсного відбору керівника Національного природного парку "Білобережжя Святослава" та визначення переможця конкурсу.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначав, що рішенням Конкурсної комісії з проведення конкурсу та призначення на посаду керівників установ природно-заповідного фонду, що належить до сфери управління Міністерства екології та природних ресурсів України від 26.07.2019р., оголошеного наказом Міністра екології та природних ресурсів України Семерака О. №151 від 23.04.2019р., було визначено переможцем конкурсу на зайняття вакантної посади директора НПП «Білобережжя-Святослава» позивача - ОСОБА_1 та 29.07.2019р. на офіційному веб-сайті Міністерства (Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів (на той час назва - Міністерство екології та природних ресурсів України) було обліковане оголошення «Інформація про остаточні результати конкурсу на зайняття вакантних посад керівників установ природно-заповідного фонду, що належать до сфери управління Міністерства екології та природних ресурсів України», відповідно до якого ОСОБА_1 визначено переможцем конкурсу на посаду директора НПП Білобережжя Святослава». Позивач вказав, що листом №1406/02-21/8 від 09.10.2020р., направленого на адресу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів, голова Очаківської районної державної адміністрації на виконання вимог та положень Порядку проведення конкурсу та призначення на посаду керівників установ природно-заповідного фонду, що належать до сфери управління Міністерства екології та природних ресурсів України, затвердженого наказом Міністерства екології та природних ресурсів України №123 від 17.04.2018р., погодив ОСОБА_1 на посаду директора НПП«Білобережжя Святослава». Як зазначив представник позивача, 20.10.2020р. ОСОБА_1 подав до Міністерства заяву про призначення його на посаду директора НПП «Білобережжя Святослава» та просив внести зміни до наказу №172 від 02.10.2020р. в частині скасування конкурсного відбору на посаду директора НПП «Білобережжя Святослава», який призначено Міністром Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів від 02.10.2020р. №172. Однак, як зазначив позивач, на теперішній час, незважаючи на погодження головою Очаківської районної державної адміністрації ОСОБА_1 на посаду директора НПП «Білобережжжя Святослава», позивач не отримав обґрунтованої відповіді на свої звернення та відповідачем не було організовано та проведено спеціальної перевірки, позивача не було призначено на посаду директора НПП «Білобережжя Святослава». У зв`язку з викладеним, посилаючись на положення Порядку №123 від 17.04.2018р. та те, що голова Конкурсної комісії зобов`язаний був надати державному секретарю Мінприроди інформацію про рішення Конкурсної комісії щодо переможця конкурсу з метою його призначення на посаду, а структурний підрозділ апарату Мінприроди з питань роботи з персоналом після отримання погодження Очаківською РД кандидатури ОСОБА_1 на посаду директора НПП «Білобережжя Святослава», тобто після 09.10.2020р. зобов`язаний був організувати проведення спеціальної перевірки у строки, аби, державний секретар Мінприроди не пізніше ніж на третій робочий день після надходження від Очаківської РДА погодження призначення на посаду разом з карткою погодження та складання довідки про проведення спеціальної перевірки мав змогу укласти із переможцем конкурсу трудовий договір строком на п`ять років та видати наказ про призначення на посаду, що вчинено не було, просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

21.12.2020р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому представник відповідача вказав, що не погоджується із позовними вимогами ОСОБА_1 , посилаючись на те, що лист Очаківської районної державної адміністрації від 09.10.2020р. № 1406/02-21/8 погоджений із порушенням строків Порядку №123 та не містить картки погодження. Поряд з цим, відповідач вказав, що нормами порядку №123 не встановлено залежності між проведенням спеціальної перевірки та наданням погодження районною державною адміністрацією, а отже спеціальна перевірка повинна була проводитись структурним підрозділом апарату Мінприроди з питань роботи з персоналом після проведення конкурсного відбору одночасно з отриманням погодження. При цьому, конкурс на посаду директора НПП «Білобережжя Святослава» проводився Міністерством екології та природних ресурсів України, а отже Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України не уповноважено проводити спеціальні перевірки, щодо осіб визначених переможцями конкурсу до моменту створення Міністерства та призначати таких осіб на посади директорів установ природно-заповідного фонду, що належать до сфери управління Міндовкілля. Поряд з цим, відповідач наголосив, що жодних правових наслідків для ОСОБА_1 бездіяльність Міндовкілля сама по собі не передбачає.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Рішенням Конкурсної комісії Мінприроди відповідно до Порядку проведення конкурсу та призначення на посаду керівників установ природно-заповідного фонду, що належать до сфери управління Міністерства екології та природних ресурсів України, затвердженого Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України 17 квітня 2018 року №123, проведено заключний етап конкурсного відбору претендентів на посади керівників установ ПЗФ, оголошеного наказом Мінприроди від 23 квітня 2019 року №151, було визначено переможцем конкурсу на зайняття вакантної посади директора НПП «Білобережжя-Святослава» позивача - ОСОБА_1

29.07.2019р. на офіційному веб-сайті Міністерства екології та природних ресурсів було обліковане оголошення «Інформація про остаточні результати конкурсу на зайняття вакантних посад керівників установ природно-заповідного фонду, що належать до сфери управління Міністерства екології та природних ресурсів України», відповідно до якого ОСОБА_1 визначено переможцем конкурсу на посаду директора НПП «Білобережжя Святослава».

Відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 02.09.2019р. №829 "Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади" і від 27.05.2020р. №425 "Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади" функції та повноваження Міністерства екології та природних ресурсів України покладені на Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України.

Особливим видом правонаступництва державних органів є публічне правонаступництво (до якого також можливо віднести періодичні реорганізації або ліквідації вказаних органів), за якими права та обов`язки одного суб`єкта права переходять до іншого у випадках та у порядку встановлених законом та підзаконними актами.

Листом №1406/02-21/8 від 09.10.2020р. Очаківської районної державної адміністрації, направленого на адресу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів, погоджено призначення ОСОБА_1 на посаду директора НПП «Білобережжя Святослава» (а.с.7).

20.10.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів із заявою про призначення його на посаду директора НПП «Білобережжя Святослава» та просив внести зміни до наказу №172 від 02.10.2020р. в частині скасування конкурсного відбору на посаду директора НПП «Білобережжя Святослава» (а.с.11)

Судом встановлено, що наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №172 від 02.10.2020р. призначено проведення конкурсного відбору керівників установ природно-заповідного фонду, що належить до сфери управління Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, в тому числі НПП «Білобережжя Святослава» (а.с.8).

ОСОБА_1 звернувся до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України із заявою від 21.10.2020р. про внесення змін до наказу від 02.10.2020р. №172 в частині скасування конкурсного відбору на посаду директора НПП «Білобережжя Святослава» (а.с.13).

Поряд з цим, адвокат Оксюта В.В. звернувся в інтересах позивача до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України із адвокатськими запитами №65 від 13/11/2020р. та №66 від 13/11/2020 про надання інформації щодо розгляду заяв позивача від 20.10.2020р. та 21.10.2020р. (а.с.15-16).

Листом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 30.10.2020р. адресованого ОСОБА_1 на його запити стосовно внесення змін до наказу та призначення на посаду повідомлено, що конкурс оголошено та проводитиметься відповідно до Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та порядку №777 від 03.09.2008р. Також, вказаним листом запропоновано взяти участь у зазначеному конкурсі (а.с.18).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм проведення конкурсу та призначення на посаду керівників установ природно-заповідного фонду (далі - Установи ПЗФ), що належать до сфери управління Мінприроди визначений Порядком проведення конкурсу та призначення на посаду керівників установ природно-заповідного фонду, що належать до сфери управління Міністерства екології та природних ресурсів України, затвердженого Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України17 квітня 2018 року № 123.

Відповідно до ч 1, 2 розділу ІІ Порядку №123 підставою для проведення конкурсу є: 1) утворення нової Установи ПЗФ; 2) наявність вакантної посади керівника Установи ПЗФ; 3) закінчення строку дії трудового договору (контракту) з керівником Установи ПЗФ; 4) дострокове припинення (розірвання) трудового договору (контракту) з керівником Установи ПЗФ. Рішення щодо оголошення конкурсу приймає Міністр екології та природних ресурсів України.

Відповідно до ч.1-5 розділу ІV Порядку №123 за результатами проведення конкурсу голова Конкурсної комісії надає інформацію про рішення Конкурсної комісії щодо переможця конкурсу державному секретарю Мінприроди з метою його призначення на посаду.

Переможець конкурсу призначається на посаду керівника Установи ПЗФ за результатами спеціальної перевірки. Організація проведення спеціальної перевірки покладається на структурний підрозділ апарату Мінприроди з питань роботи з персоналом, якщо ці функції не покладені на інші підрозділи Мінприроди.

Після проведення конкурсу кандидатура переможця погоджується з відповідною місцевою державною адміністрацією відповідно до Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 року № 818.

Не пізніше ніж на третій робочий день після надходження погодження призначення на посаду разом з карткою погодження та складання довідки про проведення спеціальної перевірки державний секретар Мінприроди укладає із переможцем конкурсу трудовий договір (контракт) строком на п`ять років та видає наказ про призначення на посаду керівника відповідної Установи ПЗФ.

Після закінчення дії трудового договору (контракту) проводиться новий конкурс.

Таким чином, вказаним Порядком №123 чітко визначено порядок призначення на посаду переможця конкурсу, який передбачає, що після визначення переможця його кандидатура погоджується з місцевою державною адміністрацією та на 3-й робочий день після надходження погодження та складання довідки про проведення спеціальної перевірки укладається з переможцем контракт строком на п`ять років.

Як встановлено судом під час з`ясування офіційних обставин справи, Очаківською районною державною адміністрацією було направлено відповідачу лист №1406/02-21/8 від 09.10.2020р., яким погоджено призначення ОСОБА_1 на посаду директора НПП «Білобережжя Святослава», а відповідні дії щодо складання довідки про проведення спеціальної перевірки та укладення з переможцем контракту строком на п`ять років відповідачем здійснено не було.

При цьому, п.1 розділу VII Порядку №123 визначено вичерпний перелік підстав для призначення повторного конкурсу: 1) відсутності заяв Претендентів для участі у конкурсі; 2) якщо за результатами конкурсу не визначено переможця серед Претендентів; 3) виявлення за результатами спеціальної перевірки обмежень, пов`язаних із призначенням на посаду; 4) якщо переможець конкурсу відмовився від зайняття посади; 5) встановлення факту порушення умов конкурсу під час його проведення, яке могло вплинути на його результати; 6) якщо кандидатура переможця конкурсу не погоджена Радою міністрів Автономної Республіки Крим, відповідною місцевою державною адміністрацією в установленому порядку.

Однак, Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України фактично призначив повторний конкурс з призначення на посаду директора НПП «Білобережжя Святослава» з підстав не передбачених Порядком №123 та без урахування попередньо проведеного конкурсу.

Частиною другою статті 6 та частиною першої статті 7 КАС України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (метою цього Закону є впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини) суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).

Таким чином, суд приходить до висновку, що з однієї сторони несвоєчасне погодження Очаківської районної державної адміністрації ОСОБА_1 на посаду директора НПП «Білобережжя Святослава» та з недоліками оформлення не може виправлятись за рахунок особи, яка визнана переможцем конкурсу, та з іншої сторони Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів зобов`язане у встановлений Порядком №123 на 3-й робочий день після надходження погодження та складання довідки про проведення спеціальної перевірки укласти трудовий договір та призначити на посаду відповідну особу .

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України всупереч Порядку №123 не здійснено дії з організації проведення спеціальної перевірки позивача як переможця конкурсного відбору на посаду директора Національного природного парку "Білобережжя Святослава", за результатами якої має бути вирішено питання про укладення трудового договору та видання наказу про призначення ОСОБА_1 на посаду директора НПП "Білобережжя Святослава" та відповідно підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині не вчинення дій з організації проведення спеціальної перевірки ОСОБА_1 як переможця конкурсного відбору на посаду директора Національного природного парку "Білобережжя Святослава".

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що жодних правових наслідків для ОСОБА_1 бездіяльність відповідача не має, враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 №19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив: «права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно - смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

При тлумаченні згаданих норм права, Верховний Суд України в постанові від 15.12.2015 (справа № 800/206/15) вказав на те, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

У межах вказаної справи позивач оскаржує бездіяльність відповідача, внаслідок якої позивач був позбавлений права бути призначеним на посаду директора Національного природного парку "Білобережжя Святослава", у зв`язку з визнанням його переможцем конкурсу, та відповідно суд вважає помилковим посилання відповідача про відсутність правових наслідків бездіяльності відповідача для ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно;6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

При цьому, оскільки суд прийшов до висновку про бездіяльність відповідача щодо не вчинення дій з організації проведення спеціальної перевірки ОСОБА_1 як переможця конкурсного відбору на посаду директора Національного природного парку "Білобережжя Святослава", враховуючи у даному випадку відсутність дискреції відповідача оскільки такі дії чітко визначені діючим законодавством, за наслідками якої мають бути вчинені дії з вирішення питання про укладення з ОСОБА_1 трудового договору та видання наказу про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Національного природного парку "Білобережжя Святослава", які не вчинені відповідачем, суд вважає, що похідні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України укласти з ОСОБА_1 трудовий договір строком на п`ять років та видати наказ про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Національного природного парку "Білобережжя Святослава" підлягають задоволенню шляхом зобов`язання Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України здійснити дії щодо вирішення питання про укладення з ОСОБА_1 трудового договору строком на п`ять років та видання наказу про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Національного природного парку "Білобережжя Святослава".

Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Частиною 1 ст. 157 КАС України визначено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Враховуючи викладене та у зв`язку з прийняттям рішення по вказаній справі, суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування заходів забезпечення позову застосованих ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.11.2020р.

Частиною 1 ст.139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви позивача про визнання протиправною бездіяльності та оскільки вимозі про зобов`язання відповідача вчинити певні дії передує вимога про встановлення порушення прав, свобод та інтересів позивача, судовий збір за другу вимогу позивача не стягувався, суд вважає за можливе стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 840,80грн. Поряд з цим, суд роз`яснює позивачу право на звернення до суду із заявою про повернення надмірно сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295,382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України в частині не вчинення дій з організації проведення спеціальної перевірки ОСОБА_1 як переможця конкурсного відбору на посаду директора Національного природного парку "Білобережжя Святослава" та в частині не вчинення дій з укладення трудового договору та видання наказу про призначення ОСОБА_1 на посаду директора НПП "Білобережжя Святослава".

Зобов`язати Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України здійснити дії щодо вирішення питання про укладення з ОСОБА_1 трудового договору строком на п`ять років та видання наказу про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Національного природного парку "Білобережжя Святослава".

Стягнути з Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України (, м.Київ, вул. Митрополита Василя Липківського,35) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Скасувати заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.11.2020р.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра

.