Справа № 320/8878/20
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2021-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2021 року № 320/8878/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку та підвищенні до пенсії, згідно ч. 3 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції від 23.11.1995 р.;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області провести перерахунок підвищення до пенсії, як учасника дій та виплатити ОСОБА_1 з 08.11.2018 р. 150%, як учасника бойових дій з урахуванням виплачених сум, згідно ч. 3 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 23.11.1995 р.), з урахуванням мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України, для ветеранів війни - учасників бойових дій. Відповідно до ч.3 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону України № 458/95-ВР від 23 листопада 1995 року «Учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 150 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Однак, після внесення змін до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» частина третя даної статті стала четвертою та Законом України № 2939 від 5 жовтня 2005 року учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Тобто, учасникам бойових дій підвищення до пенсії було зменшено із 150 % до 25%. Вказав, що в рішенні Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року зазначено, що соціальний захист ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, спрямований на забезпечення їм достатнього життєвого рівня. Обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, без рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну, та членів їхніх сімей. У разі зміни правового регулювання набуті вказаними особами пільги чи інші гарантії соціального захисту повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації. Обмеження або скасування таких пільг, інших гарантій соціального захисту можливе лише у разі запровадження рівноцінних або більш сприятливих умов соціального захисту.

У зв`язку з цим позивач звернувся до відповідача з вимогою здійснити з дня виходу його на пенсію перерахунок підвищення до пенсії відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції від 23 листопада 1995 року № 458/95-ВР виходячи з розміру 150% процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Однак, відповідач своїм листом від 09.02.2020 року відмовив позивачу у здійсненні перерахунку підвищення до пенсії як учаснику бойових дій. На думку позивача такі дії відповідача є протиправними та такими, що грубо порушують право позивача на належний рівень пенсійного забезпечення. З огляду на таке, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 06.10.2020 відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що відмовляючи у перерахунку пенсії позивачу відповідно до того, що в редакції Закону України «Про статус ветерана війни, гарантії їх соціального захисту» з 01.07.2006 відсутня норма, яка встановлює підвищення щомісячного довічного грошового утримання на 150% мінімальної пенсії за віком, Головне управління при нарахуванні та виплаті позивачу щомісячного грошового утримання за спірний період діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 , під час проходження військової служби приймав участь в бойових діях в ДРА. Як учаснику бойових дій, до основного розміру його пенсії передбачено підвищення. Таке підвищення в розмірі 150% мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», нараховувалось та виплачувалось на підставі постанови Фастівського міськрайониого суду Київської області від 16.12.2006 р. у справі №2-а-5545/06.

З 01.02.2009 р. позивач перейшов на пенсію державного службовця і нарахування підвищення як учаснику бойових дій у розмірі 150% мінімальної пенсії за віком не проводилось. З 08.11.2018 р., згідно поданої позивачем заяви, його переведено на пенсію за вислугою років відповідно до Закону України №2262.

Підвищення у розмірі 150% мінімальної пенсії за віком не виплачується. Виплачується тільки 409,50 грн.

У зв`язку з цим позивач звернувся до відповідача із вимогою поновити виконання постанови Фастівського міськрайониого суду Київської області від 16.12.2006 р. у справі №2-а-5545/06 та нарахувати підвищення як учаснику бойових дій у розмірі 150% мінімальної пенсії за віком.

Однак отримав письмову відповідь ГУ ПФУ в Київській області датовану 09.02.2020 року за № 185/К-01. У ній відповідач зазначає, що в зв`язку із тим, що в січні 2009 року позивач перейшов на пенсію згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (зміна умови пенсійного забезпечення), підстави для виплати підвищення, як учаснику бойових дій у розмірі встановленому рішенням суду, відсутні.

Вважаю таку відповідь пенсійного органу протиправною, такою, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства та порушує конституційні права, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Головне управління діє на підставі положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі від 22 грудня 2014 № 28-2 затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 р. за № 40/26485.

Пункт 2 даного Положення визначається, що у своїй діяльності управління керується Конституцією і законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади, до яких належить і Головне управління, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

У своїй діяльності Головне управління керується виключно чинними нормативно- правовими актами, а саме: Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІ (далі - Закон № 2262), постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992р. № 393» від 13 лютого 2008 року № 45 (далі - Порядок № 45), постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року N 393 (далі - Постанова № 393), Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», постанова правління Пенсійного фонду України «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 30 січня 2007 № 3-1 (далі - Постанова № 3-1), рішеннями Конституційного суду України та іншими чинними нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» пенсійне забезпечення відповідно до цього Закону здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Станом на час виникнення спірних правовідносин (первинне призначення пенсії) умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію визначені Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року № 2262-XII (в подальшому - Закон № 2262-XII).

Закон № 2262-XII має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Право вибору пенсії передбачене статтею 7 Закону № 2262-XII, згідно із якою військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором.

Відповідно до статті 1 Закону № 2262-XII, особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Позивач є учасником бойових дій та отримує пенсію за вислугу років, з урахуванням її підвищення, встановленого Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року № 3551-XII (скорочено - Закон № 3551-XII).

Згідно з частиною четвертої статті 12 Закону № 3551-XII (в редакції, чинній до 1 липня 2006 року), учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються в розмірі 150% мінімальної пенсії за віком.

Підвищення позивачу пенсії як учаснику бойових дій в розмірі 150% від мінімальної пенсії за віком було передбачене частиною четвертою статті 12 Закону № 3551-XII у редакції, яка була чинною до 1 липня 2006 року.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 05.10.2005 року № 2939-IV частину четверту статті 12 викладено в такій редакції: "учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність" (вказана норма набрала чинності з 1 липня 2006 року).

Вказані положення Законів № 3551-ХІІ та № 2939-ІУ не змінювались, та такими, що не відповідають Конституції (є неконституційними), у встановленому законом порядку не визнавались.

Аналогічний висновок було зазначено у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного суду від 30.09.2020 по справі № 152/1204/16-а, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.03.2017 у справі № 760/14839/16-а, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2019 по справі № 761/15113/18.

Таким чином, суд прийшов висновку, що відмовляючи у перерахунку пенсії позивачу відповідно до того, що в редакції Закону України «Про статус ветерана війни, гарантії їх соціального захисту» з 01.07.2006 відсутня норма, яка встановлює підвищення щомісячного довічного грошового утримання на 150% мінімальної пенсії за віком, Головне управління при нарахуванні та виплаті позивачу щомісячного грошового утримання за спірний період діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пенсійної справи позивача № , на дату призначення пенсії 08.11.2018 відсутня норма, яка встановлює підвищення щомісячного довічного грошового утримання на 150% мінімальної пенсії за віком, та виплачується відповідно до Закону України «Про статус ветерана війни, гарантії їх соціального захисту» 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Необхідно наголосити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Також суд звертає увагу і на практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014, у якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У свою чергу, Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011 зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а тому, довів правомірність своїх дій.

У підсумку, з урахування вищезазначеного у сукупності, суд дійшов висновку про законність дій відповідача, у зв`язку із чим, позовні вимоги визнає безпідставними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Терлецька О.О.