Справа № 160/6277/20
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 жовтня 2020 року Справа № 160/6277/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кадникової Г.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Павлоградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про:
- визнання протиправною та скасування постанови Павлоградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (далі - Павлоградського відділення УВД ФССУ в Дніпропетровській області, відповідач) №1 від 03.04.2020 «Про відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг»;
- визнання страховим випадком нещасного випадку на виробництві, який стався із загиблим ОСОБА_2 на ПАТ «Шахта імені А.Ф. Засядько» 04.03.2015 року;
- зобов`язання відповідача прийняти до розгляду та врахувати при призначенні страхових виплат Акт проведення спеціального розслідування аварії І-ї категорії з груповим нещасним випадком, яка відбулась 04.03.2015 року о 05год. 25хв. на ПАТ «Шахта імені А.Ф. Засядько» форми Н-5 від 23.04.2015 року та Акт №47 про нещасний випадок, пов`язаний із виробництвом форми Н-1 від 23.04.2015 року для призначення страхових виплат;
- призначити та виплатити позивачу, страхові виплати в разі смерті потерпілого ОСОБА_2 в зв`язку з нещасним випадком, який стався на ПАТ «Шахта імені А.Ф. Засядько» 04.03.2015 року з дати настання права на страхові виплати.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що для призначення страхових виплат в разі смерті потерпілого ОСОБА_2 у зв`язку з нещасним випадком, надані всі необхідні документи, передбачені Порядком призначення, перерахування та проведення страхових виплат. Крім того, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 року по справі №160/9392/20 визнано протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні страхових виплат в разі смерті потерпілого ОСОБА_2 у зв`язку з нещасним випадком та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням висновків суду. Проте, відповідачем прийнято постанову №1 від 03.04.2020 року про відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг. З таким рішенням відповідача позивач не погоджується, вважає його протиправним.
Ухвалою суду від 22.09.2020р. позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Відповідач надав до суду відзив, в якому просив у задоволенні позовної заяви відмовити посилаючись на відсутність законних підстав для призначення та виплати страхових виплат позивачу, оскільки за результатами звернення останньої встановлено, що вона не перебуває на обліку, як внутрішньо переміщена особа. Крім того, зазначено, що документи, які видані, затверджені чи підписані після 01.12.2014 року органами, установами, організаціями не підконтрольними українській владі не можна вважати такими, які складені відповідно до вимог чинного законодавства України та використовувати їх для розслідування нещасних випадків чи причин виникнення професійних захворювань у зв`язку з тим, що з цього періоду припинено діяльність усіх бюджетних та державних установ на територіях не підконтрольних українській владі.
Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи, суд виходить з наступного.
ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою та відповідними документами для призначення страхових виплат в разі смерті потерпілого ОСОБА_2 у зв`язку з нещасним випадком. Відповідач відмовив листом №24.2-05/2443 від 25.06.2019 року в призначенні страхових виплат в зв`язку з тим, що нещасний випадок пов`язаний з виробництвом та підтверджений актом форми Н-1 від 23.04.2015 року №47 стався на території непідконтрольній органам державної влади України.
Позивач не погодилась з відмовою відповідача та звернулась до суду із позовом про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
24.02.2020 року рішенням суду по справі №160/9392/19 позовні вимоги задоволено частково, визнано дії відповідача протиправними та зобов`язано повторно розглянути заяву позивача про призначення страхових виплат в разі смерті потерпілого у зв`язку з нещасним випадком та прийняти відповідне рішення згідно вимог чинного законодавства з урахуванням висновків суду.
Постановою №1 від 03.04.2020 відповідачем відмовлено у страхових виплатах та наданні соціальних послуг.
Не погодившись з рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Згідно вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини з приводу державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання врегульовані Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999р. №1105-ХIV (далі - Закон №1105-ХIV).
У відповідності до п.10 ч.1 ст.1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" страхові випадки: за соціальним страхуванням від нещасних випадків - нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання (у тому числі встановлене чи виявлене в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів), що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму; нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення застрахованим нормативних актів про охорону праці; за соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності - подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи, членів її сім`ї або іншої особи на отримання відповідно до цього Закону матеріального забезпечення або соціальних послуг.
Згідно ст.36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку, а згідно з ч.7 цієї статті страхові виплати складаються зокрема із страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності.
Відповідно до ст.38 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров`я. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, причину, час настання та групу інвалідності у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також необхідні види медичної та соціальної допомоги.
Відповідач обґрунтовує свою відмову щодо відсутності підстав для призначення ОСОБА_1 страхових виплат у зв`язку з тим, що нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом (акт Н-1 від 23.04.20-15 року №47) стався на території непідконтрольній органам державної влади України.
Суд звертає увагу, що відповідно до ст.132 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій.
Згідно ст.133 Конституції України, систему адміністративно-територіального устрою України складають: Автономна Республіка Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села.
До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь.
Міста Київ та Севастополь мають спеціальний статус, який визначається законами України.
Зі змісту преамбули Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон) вбачається, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1049 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин.
Тобто, одним з основних напрямків політики держави України стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист та повноцінна реалізація, зокрема, соціальних прав громадян України.
Приписи ст.1 Закону визначають, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.
Положеннями ч.ч.1-3 ст.9 Закону визначено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд звертає увагу, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані "намібійські винятки" Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.
У 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».
При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
В іншому рішенні від 08.07.2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» Європейський Суд з прав людини, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.
Як зазначено в п. 333 цього рішення, Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією.
На підставі викладеного, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих установою, що знаходиться на окупованій території, як доказів, оскільки неприйняття цих документів призведе до порушень та обмежень прав позивачки на соціальний захист та гарантоване їй право на пенсійне забезпечення.
Посилання відповідача на те, що документи з печатками непідконтрольної території не можуть бути використані державними органами України в тому числі відповідачем, оскільки видані органами та посвідчені особами, повноваження, яких не визнаються ані українським, ані міжнародним законодавством, суд до уваги не приймає, оскільки відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємстві, яке знаходиться на непідконтрольній українській владі території не може бути підставою для відмови в прийняті акту Н-5 (мовою оригіналу) «Проведения специального расследования аварии І категории с групповым несчастным случаем, которая произошла 04.03.2015г. в 5 часов 25 минут» та акту Н-1 №47 від 23.04.2015 (мовою оригіналу) «О несчастном случае, связанном с производством» для розрахунку розміру щомісячних страхових виплат в разі смерті потерпілого.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного суду по справі №175/4336/16-а від 28.08.2018 р. та по справі №172/718/17 від 27.02.2018 р.
Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, доводи відповідача, щодо правомірності не прийняття наданих позивачем актів є необґрунтованими.
З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що вказані вище акти є належними доказами при розрахунку розміру щомісячних страхових виплат в разі смерті потерпілого.
Крім того, на підтвердження нещасного випадку, суд вважає за можливе, в порядку ст.ст.72-76 КАС України, прийняти електронні докази позивача, які є загальнодоступними:
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Щодо посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 не перебуває на обліку, як внутрішньо переміщена особа, суд не бере до уваги, оскільки матеріалами справи підтверджено статус позивача як внутрішньо переміщеної особи відповідною довідкою (а.с.11).
Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб визначено Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 №1706-VII (далі - Закон №1706-VII).
Статтею 1 Закону №1706-VII визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Відповідно до ч.1 ст.4 цього ж Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (ч.2 цієї статті).
Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (ч.1 ст.5 Закону №1706-VII).
Водночас, ст.14 Закону №1706-VII визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону №1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Відповідно до вимог ст.173 Кодексу законів про працю України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я регулюються Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 №1105-ХІV (далі - Закон України №1105-ХІV).
Відповідно до п.2 ч.1 ст.16 Закону №1105-XIV, застрахована особа, має право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом.
Статтею 36 Закону № 1105-XIV передбачено, що страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Страхові виплати складаються в тому числі із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого.
Частиною першою статті 47 № 1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:
1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;
2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.
Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина п`ята статті 47 Закону № 1105-XIV).
Страхові виплати за поточний місяць провадяться протягом місяця з дня настання страхового випадку. Доставка і переказ сум, що виплачуються потерпілим, провадяться за рахунок Фонду. За бажанням одержувачів ці суми можуть перераховуватися на їх особові рахунки в банку (ч. 5, 6 та 8 ст. 47 вказаного Закону).
Відповідно до ч.3 Розділ VII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1105-XIV визначено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 531 "Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", установлено, що:
1) особи, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації (далі - застраховані особи), мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" робочими органами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування, а до завершення заходів, пов`язаних з утворенням зазначеного Фонду та його робочих органів, - робочими органами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - фонди) відповідно до пункту 6 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" зазначеного Закону за фактичним місцем проживання у порядку, встановленому правліннями фондів.
Абзацем1 п.1 Постанови Кабінету міністрів України від 05.11.2014 №637 "Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції", встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014р. №509. Правлінням Фонду соціального страхування України на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №531 "Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" прийнято постанову від 12.12.2018 №27 "Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для внутрішньо переміщених осіб" (далі - Порядок №27). Як зазначено в преамбулі цієї постанови, вона прийнята з метою забезпечення безперервності та першочерговості одержання щомісячних страхових виплат та медико-соціальних послуг потерпілими на виробництві (членами їх сімей), які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції.
Пунктом 1.1 Порядку №27, визначено, що цей Порядок поширюється на внутрішньо переміщених осіб, які мають право на страхові виплати та витрати на медичну і соціальну допомогу відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Відповідно до п.1.4 Порядку №27 призначення, продовження (відновлення) та припинення страхових виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюється на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районними державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах рад (далі - Комісії).
При цьому, п.2.1 Порядку №27 визначено, що страхові виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються робочим органом виконавчої дирекції Фонду або його відділенням за місцем фактичного проживання (перебування) за наявності документів, передбачених Порядком, та копії довідки про взяття на облік і рішення Комісії. Копії документів засвідчуються працівником управління (відділення) при пред`явленні оригіналів.
Постановою правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 №11 затверджено "Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат" (далі - Порядок №11), пунктом 1.1 якого визначено, що його дія поширюється на потерпілих від нещасного випадку на виробництві та/або професійного захворювання (далі - потерпілі) та осіб, які мають право на страхові виплати в разі втрати годувальника.
З матеріалів справи вбачається, що 19.06.2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою та відповідними документами щодо призначення страхових виплат в разі смерті потрепілого ОСОБА_2 в зв`язку з нещасним випадком, але останнім відмовлено у призначенні страхових виплат.
Рішенням суду від 24.02.2020 року по справі №160/9392/20 визнано протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні страхових виплат в разі смерті потерпілого ОСОБА_2 у зв`язку з нещасним випадком та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням висновків суду. Проте, відповідач знову відмовив позивачу у страхових виплатах та наданні соціальних послуг.

Суд звертає увагу, що відповідачем прийнято постанову №1 від 03.04.2020 року щодо відмови у страхових виплатах та надані соціальних послуг без урахування висновків суду викладених у рішенні від 24.02.2020 року по справі №160/9392/19.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, ч.2 ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

На підстави вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання протиправною та скасування постанови відповідача №1 від 03.04.2020 «Про відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг» та зобов`язання прийняти до розгляду та врахувати при призначенні страхових виплат Акт проведення спеціального розслідування аварії І-ї категорії з груповим нещасним випадком, яка відбулась 04.03.2015 року о 05год. 25хв. на ПАТ «Шахта імені А.Ф. Засядько» форми Н-5 від 23.04.2015 року та Акт №47 про нещасний випадок, пов`язаний із виробництвом форми Н-1 від 23.04.2015 року для призначення страхових виплат підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про визнання страховим випадком нещасного випадку на виробництві, який стався із загиблим ОСОБА_2 на ПАТ «Шахта імені А.Ф. Засядько» 04.03.2015 року та призначити і виплатити позивачу, страхові виплати в разі смерті потерпілого ОСОБА_2 в зв`язку з нещасним випадком, який стався на ПАТ «Шахта імені А.Ф. Засядько» 04.03.2015 року з дати настання права на страхові виплати задоволенню не підлягають, оскільки суд фактично втрутиться у діяльність суб`єкта владних повноважень, що не припустимо згідно з чинним законодавством, а відтак для відновлення порушеного права позивача та його захисту, в порядку ст.ст.9,245 КАС України, вбачається необхідним зобовязання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 14.06.2019 року щодо призначення страхових виплат та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року в справі №816/1229/14 зазначено, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до приписів ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, враховуючи встановлення судом факту порушення прав позивача щодо неналежного розгляду її заяви щодо призначення страхових виплат, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та покласти на відповідача обов`язок щодо повторного розгляду заяви позивача від 14 червня 2019 року про призначення страхових виплат в разі смерті потерпілого ОСОБА_2 у зв`язку із нещасним випадком, який стався на ПАТ ''Шахта імені А.Ф. Засядько" 04.03.2015 року та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням висновків суду.

При цьому, у разі якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення (постанова Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №0940/2394/18).

З огляду на викладене та неналежне виконання відповідачем рішення суду від 24.02.2020 по справі №160/9392/19, суд вважає такою, що підлягає задоволенню вимога позивача про зобов`язання відповідача прийняти до розгляду та врахувати при призначенні страхових виплат Акт проведення спеціального розслідування аварії І-ї категорії з груповим нещасним випадком, яка відбулась 04.03.2015 року о 05год. 25хв. на ПАТ «Шахта імені А.Ф. Засядько» форми Н-5 від 23.04.2015 року та Акт №47 про нещасний випадок, пов`язаний із виробництвом форми Н-1 від 23.04.2015 року для призначення страхових виплат.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням наведеного у рішенні вище, системного аналізу положень чинного законодавства України та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Суд не застосовує правила розподілу судових витрат, визначені ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивач, згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.9, 72-77, 90, 139, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Павлоградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Павлоградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області №1 від 03.04.2020 «Про відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг».

Зобов`язати Павлоградське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.06.2019 року про призначення страхових виплат в разі смерті потерпілого ОСОБА_2 у зв`язку із нещасним випадком, який стався на ПАТ ''Шахта імені А.Ф. Засядько" 04.03.2015 року з урахуванням Акту проведення спеціального розслідування аварії І-ї категорії з груповим нещасним випадком, яка відбулась 04.03.2015 року о 05год. 25хв. на ПАТ «Шахта імені А.Ф. Засядько» форми Н-5 від 23.04.2015 року та Акту №47 про нещасний випадок, пов`язаний із виробництвом форми Н-1 від 23.04.2015 року та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням висновків та правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зобов`язати Павлоградське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області прийняти до розгляду та врахувати при призначенні страхових виплат Акт проведення спеціального розслідування аварії І-ї категорії з груповим нещасним випадком, яка відбулась 04.03.2015 року о 05год. 25хв. на ПАТ «Шахта імені А.Ф. Засядько» форми Н-5 від 23.04.2015 року та Акт №47 про нещасний випадок, пов`язаний із виробництвом форми Н-1 від 23.04.2015 року для призначення страхових виплат.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова