Справа № 266/5661/20
Суддя: Шишилін О. Г.
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 266/5661/20
Провадження № 2-а/266/71/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області

в складі головуючого судді: Шишиліна О.Г.

за участі секретаря: Воропаєвої О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про визнання постанови державного виконавця протиправною та її скасування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області із адміністративним позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа Маріупольське об`єднане управління пенсійного фонду України у Донецькій області, в якому просив визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Закір`янова О.В. від 26.10.2020 року про закінчення виконавчого провадження №62218612 а також компенсувати судові витрати.

Свої доводи мотивував тим, що постановою Приморського районного суду м. Маріуполя від 08.11.2017 року у адміністративній справі №266/1994/17 було задоволено позов ОСОБА_1 до Центрального управління ПФУ м. Маріуполя та зобов`язано останню здійснити перерахунок пенсії з урахуванням страхового стажу з 01.05.2015 року по 31.03.2016 року включно і заробітної плати з травня 2015 року по грудень 2016 року включно, починаючи з 10.01.2017 року. Зобов`язано Пенсійний фонд сплатити різницю між пенсією після перерахунку з урахуванням страхового стажу з 01.05.2015 року по 31.03.2016 року включно і заробітної плати з травня 2015 року по грудень 2016 року включно та фактично сплаченою пенсією, починаючи з 10.01.2017 року. Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 18.01.2018 року рішення суду першої інстанції скасовано, а у задоволенні позову відмовлено. Однак постановою Верховного Суду від 31.10.2019 року, постанову суду апеляційної інстанції було скасовано, а постанову суду першої інстанції залишено в силі. 24.06.2020 року відповідачем, за поданим позивачем виконавчим листом, було відкрито виконавче провадження №62218612, однак постановою від 26.10.2020 року відповідач виконавче провадження закінчив. Із даною постанови відповідача вбачається, що боржником виконане судове рішення, що підтверджується його повідомленням від 18.11.2019 року

Позивач в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, на заявлених вимогах наполягає.

Представник Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області до суду не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник Маріупольського об`єднаного управління пенсійного фонду України в Донецькій області до суду не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, наступних підстав.

Постановою Приморського районного суду м. Маріуполя від 08.11.2017 року у адміністративній справі №266/1994/17 було задоволено позов ОСОБА_1 до Центрального управління ПФУ м. Маріуполя, треті особи ПАТ «Азовзагальмаш», ПрАТ «Азовелектросталь», Маріупольска об`єднана державна податкова інспекція ГУ ДФС у Донецькій області. Визнано протиправними дії Центрального управління ПФУ м. Маріуполя щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку пенсії з 10.01.2017 року. Зобов`язано Центральне управління ПФУ м. Маріуполя здійснити перерахунок пенсії з урахуванням страхового стажу з 01.05.2015 року по 31.03.2016 року включно і заробітної плати з травня 2015 року по грудень 2016 року включно, починаючи з 10.01.2017 року. Зобов`язано Пенсійний фонд сплатити різницю між пенсією після перерахунку з урахуванням страхового стажу з 01.05.2015 року по 31.03.2016 року включно і заробітної плати з травня 2015 року по грудень 2016 року включно та фактично сплаченою пенсією, починаючи з 10.01.2017 року.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 18.01.2018 року постанову Приморського районного суду м. Маріуполя від 08.11.2017 року у справі №266/1994/17 скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 31.10.2019 року, постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 18.01.2018 року скасовано. Постанову Приморського районного суду м. Маріуполя від 08.11.2017 року залишено в силі.

05.03.2020 року видано виконавчий лист №266/1994/17, на підставі якого 24.06.2020 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відкрито виконавче провадження ВП №62218612. (а.с.10)

Постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 26.10.2020 року виконавче провадження щодо зобов`язання Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя зробити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з урахуванням страхового стажу з 01.05.2015 року по 31.03.2016 року включно і заробітної плати з травня 2015 року по грудень 2016 року включно починаючи з 10.01.2017 року та зобов`язання Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя сплатити ОСОБА_1 різницю між пенсією після перерахунку з урахуванням страхового стажу з 01.05.2015 року по 31.03.2016 року включно і заробітної плати з травня 2015 року по грудень 2016 року включно та фактично сплаченою пенсією починаючи з 10.01.2017 року, закінчено згідно повідомлення Маріупольського об`єднаного УПФУ в Донецькій області від 18.11.2019 року про виконання рішення суду. (а.с.12)

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частинами 1,2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1). Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання (ч.2).

Відповідно до ст. 1 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Оскаржувана постанова була винесена на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. При цьому резолютивна частина судового рішення, на підставі якого був виданий виконавчий лист, зобов`язує Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя зробити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з урахуванням страхового стажу з 01.05.2015 року по 31.03.2016 року включно, заробітної плати з травня 2015 року по грудень 2016 року включно починаючи з 10.01.2017 року а також сплатити позивачу різницю між пенсією після перерахунку з урахуванням страхового стажу з 01.05.2015 року по 31.03.2016 року включно і заробітної плати з травня 2015 року по грудень 2016 року включно та фактично сплаченою пенсією починаючи з 10.01.2017 року. За приписами ст. 18 Закону України №1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені саме виконавчим документом і цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що судове рішення було виконано лише частково - було здійснено перерахунок пенсії з урахуванням загального стажу та заробітної плати за період з 01.07.2000 року по 31.12.2016 року. Однак жодних доказів, що рішення суду в частині виплати перерахованої пенсії виконане матеріали справи не містять. Таким чином у державного виконавця відсутні підстави для закриття виконавчого провадження відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно листа Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 31.03.2020 року № ВЕБ-05805-Ф-С-19_015465 позивача повідомлено, що на виконання рішення суду йому перераховано пенсію, розмір пенсії за віком, обчислений з урахуванням загального стажу 42 роки 10 місяців 03 дні та заробітної плати з 01.07.2000 року по 31.12.2016 року складає 4612,77 грн.

Державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Закір`янов О.В. не перевірив чи дотримано Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області виконання вимог Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року № 649 при наявності фінансування з Державного бюджету України .

Однак в порушення ч.2 ст.77 КАС України представники Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) та Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області не надали суду жодного доказу на підтвердження того, що Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області виплачено ОСОБА_1 перераховану пенсію.

Аналіз цих обставин свідчить про те, що судове рішення залишається не виконаним. Державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Закір`янов О.В. безпідставно закрив виконавче провадження ВП № 62218612, винесена ним постанова прямо суперечить п.9 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». У такий спосіб порушується право позивача на справедливий суд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у Рішенні від 15 січня 2010 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) прямо виражає обов`язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи. Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування.

Крім того, в Рішенні від 31 липня 2014 року у справі "Штефан та інші проти України" Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників, відбулось порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а також порушення статті 13 Конвенції у зв`язку з тим, що заявники не мали ефективного засобу юридичного захисту для відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

Європейський суд з прав людини в пункті 74 рішення у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії" зазначив, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу.

В той же час, статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції-" від 19 березня 1997 року зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції- від 15 березня 2001 року, пункт 68).

Згідно із п.29 рішення Європейського суду з прав людини від 13.07.2006 року по справі "Васильєв проти України" виконання рішення щодо боржника залишається обов`язком держави.

Крім того, за приписами ст. 40 Закону України №1404-VIII виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Таким чином, у випадку, не виконання рішення суду, в якому планується виконання на даний час судового рішення боржником, стягувач у виконавчому провадженні фактично буде позбавлений права повторно звернутись з цим же виконавчим листом з приводу примусового виконання рішення суду, тим самим буде повністю нівельовано гарантії держави щодо виконання судових рішень.

Враховуючи викладене, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження прийнята без достатніх правових підстав, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

На підставі зазначеної норми суд вважає необхідним зобов`язати відповідача відновити виконавче провадження.

Керуючись ст. ст. .19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Закір`янова О.В. від 26.10.2020р. визнати протиправною та скасувати.

Судові витрати в сумі 840,80 грн. стягнути на користь ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня її проголошення.

Повний текст рішення складено 04.01.2021р.

Суддя: Шишилін О. Г.