Справа № 755/2162/20
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2021-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2021 року м. Київ № 755/2162/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

11 лютого 2020 року до Дніпровського районного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 2035 від 25.10.2019;

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 407 від 23.12.2019 про скасування дозволу на імміграцію в Україну;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області видати позивачу посвідку на постійне місце проживання по досягненню 45 років.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року адміністративну справу № 755/2162/20 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у липні 2013 року їй була видана посвідка на постійне місце проживання в Україні. У зв`язку з досягненням 45-річного віку, вона звернулась до відповідача з заявою про обмін вказаної посвідки, на що отримала рішення про відмову у видачі посвідки, а згодом і рішення про скасування дозволу на імміграцію. Вважає, що вказані рішення відповідачем прийняті необґрунтовано, оскільки позивачем жодної неправдивої інформації та підроблених документів не подавалось.

Ухвалою суду від 30.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

27.04.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У вказаному відзиві представник відповідача зазначив, що за результатами перевірки документів ОСОБА_1 було встановлено, що позивач, перебуваючи в Україні на законних підставах, звернулась до відповідача з заявою про надання дозволу на імміграцію, проте на час такого звернення ОСОБА_1 не перебувала у шлюбі понад два роки, що свідчить про надання нею неправдивих відомостей. Наведене й слугувало підставою прийняття оспорюваних рішень.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

З матеріалів особової справи ОСОБА_1 вбачається, що у червні 2013 року позивач, громадянин Республіки Узбекистан, звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві з заявою про надання їй дозволу на імміграцію, оскільки її чоловік є громадянином України. На вказаній заяві міститься резолюція уповноваженої особи від 04.06.2013 про прийняття матеріалів до розгляду. Також в матеріалах особової справи ОСОБА_1 міститься копія паспорту громадянина Республіки Узбекистан, НОМЕР_1 ; копія паспорту громадянина Республіки Узбекистан, НОМЕР_2 , копія посвідки на тимчасове проживання в Україні, серія НОМЕР_3 з терміном дії до 26.05.2014; копія свідоцтва про шлюб, укладений 25.06.2011 ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянкою Республіки Узбекистан, прізвище після реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 , серія НОМЕР_4 ; копія паспорту громадянина України ОСОБА_2

26.07.2013 головним спеціалістом сектору міграційної роботи Дарницького РВ ГУ ДМС України в м. Києві складено висновок про надання громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1 дозволу на імміграцію та 26.07.2013 Дарницьким РВ ГУ ДМС України в м. Києві надано громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на імміграцію в Україну № 03-01407 на підставі п.1 ч. 3 ст.4 закону України «Про імміграцію».

31.07.2013 відповідачем оформлено на ім`я позивача посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_5 .

21.09.2019 ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою № 234337000 про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 25.10.2019 прийнято рішення № 2035 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Ознайомившись 12.11.2019 з вказаним вище рішенням, позивач 13.11.2019 звернулась до відповідача з заявою, у якій просила повідомити, які саме порушення нею були допущені під час подання документів на отримання посвідки на постійне проживання.

28.11.2019 відповідачем надано відповідь позивачу, що відповідно до пункту 37 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 здійснено перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання. За результатами перевірки було встановлено, що на час звернення 01.06.2013 з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну позивач не перебувала у шлюбі понад два роки з громадянином України ОСОБА_2 , оскільки шлюб зареєстровано 25.06.2011, актовий запис № 1439.

Також у вказаній відповіді зазначено, що пунктом 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України, та що матеріали справи з проектом висновку про скасування наданого позивачу дозволу направлено для погодження до ДМС України.

12.12.2019 ОСОБА_1 звернулась до голови Державної міграційної служби України зі зверненням, у якому просила скасувати рішення від 25.10.2019 № 2035 про відмову у видачі посвідки; зобов`язати відповідача видати їй посвідку на постійне місце проживання по досягненню 45 років; відмовити у затвердженні висновку про скасування дозволу на імміграцію відносно позивача та у разі відмови у задоволенні її вимог надати для ознайомлення та копіювання матеріали справи позивача.

26.12.2019 Державна міграційна служба України надала позивачу відповідь, у якій повідомила, що 23.12.2019 позивачу на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію, роз`яснено положення чинного законодавства України, права позивача на оскарження прийнятого рішення до суду та порядку ознайомлення з матеріалами особової справи.

23.12.2019 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято рішення № 407 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, яким на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , виданий 26.07.2013 та видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 31.07.2013.

Вважаючи вказані рішення відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (далі - Закон № 2491-ІІІ).

Відповідно до статті 1 наведеного Закону імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно пункту 1 частини третьої статті 4 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Статтею 6 вказаного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів:

1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні;

3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються;

4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;

5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Частиною другою статті 9 наведеного Закону визначено, що заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади.

Згідно частини п`ятої статті 9 Закону № 2491-ІІІ для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону (ч. 6 ст. 9 Закону у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 4 частини сьомої статті 9 Закону № 2491-ІІІ крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання (ч. 11 ст. 9 Закону).

Пунктом 4 частини першої статті 10 Закону № 2491-ІІІ визначено, що дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Пунктом 1 частини першої статті 12 Закону № 2491-ІІІ встановлено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Так, підставою для прийняття відповідачем рішення від 25.10.2019 № 2035 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 зазначено підпункт 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі - Порядок № 321).

Відповідно до підпункту 9 пункту 62 Порядку № 321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.

Так відповідач зазначає, що на час звернення 01.06.2013 із заявою до Дарницького РВ ГУ ДМС України в м. Києві позивач не перебувала у шлюбі понад два роки, оскільки шлюб зареєстровано 25.06.2011, актовий запис № 1439.

Таким чином, за твердженням відповідача, позивач при поданні 01.06.2013 заяви про надання дозволу на імміграцію, надала завідомо неправдиві відомості з метою легалізації на території України та отримання відповідних документів й з огляду на наведене, дозвіл на імміграцію позивачу підлягає скасуванню.

Разом з тим, судом не встановлено, а відповідачем не доведено, які саме завідомо неправдиві відомості або підроблені документи подала громадянка Республіки Узбекистан ОСОБА_1 для отримання дозволу на імміграцію.

Перебування ОСОБА_1 у шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_4 , виданим Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, відповідно до якого 25.06.2011 громадянин України ОСОБА_2 та громадянка Республіки Узбекистан ОСОБА_1 25.06.2011 уклали шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за № 1439; прізвище позивача після реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 .

При цьому, саме до повноважень відповідача у відповідності зі статтею 6 Закону № 2491-ІІІ віднесено перевірку виконання умов для надання дозволу на імміграцію, відсутності підстав для відмови у його наданні та частиною одинадцятою статті 9 вказаного Закону встановлено річний строк розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію.

Суд звертає увагу, що Дарницьким РВ ГУ ДМС України в м. Києві дозвіл № 03-01407 на імміграцію в Україну ОСОБА_1 надано 26.07.2013, тобто з чітким дотриманням умов для надання такого дозволу саме на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону № 2491-ІІІ, оскільки саме на час надання такого дозволу ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 понад два роки.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про безпідставність рішення відповідача від 25.10.2019 № 2035 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 , наявність підстав для визнання його протиправним та скасування та, відповідно, про задоволення позовних вимог у цій частині.

У частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення від 23.12.2019 № 407 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, суд зазначає наступне.

Підставою для прийняття вказаного рішення зазначено пункт 1 частини першої статті 12 Закону № 2491-ІІІ.

Як уже зазначалось, пунктом 1 частини першої статті 12 Закону № 2491-ІІІ встановлено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Оскільки прийняттю вказаного рішення слугували ті самі підстави та обставини, які слугували й для прийняття відповідачем рішення від 25.10.2019 № 2035, й судом не встановлено, а відповідачем не доведено подання ОСОБА_1 завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів, враховуючи, що Дарницьким РВ ГУ ДМС України в м. Києві дозвіл № 03-01407 на імміграцію в Україну ОСОБА_1 надано з чітким дотриманням умов для надання такого дозволу саме на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону № 2491-ІІІ, суд дійшов висновку про безпідставність рішення відповідача від 23.12.2019 № 407 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, наявність підстав для визнання його протиправним та скасування і, відповідно, про задоволення позовних вимог у цій частині.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно підпункту 5 пункту 7 Порядку №321 обмін посвідки здійснюється у разі досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Враховуючи визнання судом протиправними та скасування рішень відповідача від 25.10.2019 № 2035 та від 23.12.2019 № 407, суд дійшов висновку про наявність підстав і для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання у зв`язку з досягненням нею 45-річного віку.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

У частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених норм вбачається, що питання розподілу судових витрат пов`язане з суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України 05.07.2012 № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закону № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 Закону № 5076-VI визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16.

На підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем додано до матеріалів справи: договір від 12.11.2019 № 21-19 про надання адвокатом правової допомоги; додаток № 1 до договору № 21-19 від 12.11.2019; копію квитанції від 15.01.2020 № 0.0..1.

У вказаному договорі від 12.11.2019 № 21-19 визначено, що гонорар адвоката Кароєва А.В. становить 110000,00 грн, а вартість послуг зазначена в додатку № 1 до вказаного договору.

При цьому, з наданих документів неможливо встановити дійсні витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 110000,00 грн, останні не підтверджені належними доказами, що унеможливлює здійснення оцінки співмірності наданих послуг (у разі, якщо такі послуги надано) зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), відтак, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні стягнення витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача в повному обсязі.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код невідомий) задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ідентифікаційний код 42552598) № 2035 від 25.10.2019.

Визнати протиправними та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ідентифікаційний код 42552598) № 407 від 23.12.2019 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ідентифікаційний код 42552598) видати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код невідомий) посвідку на постійне місце проживання по досягненню нею віку 45 років.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ідентифікаційний код 42552598) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код невідомий) 840,80 грн сплаченого судового збору.

Відмовити ОСОБА_1 у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя В.П. Катющенко