Справа № 420/15170/20
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2020-12-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
31 грудня 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Завальнюк І.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання протиправним та скасування розпорядження, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, скасування реєстрацію земельної ділянки шляхом закриття поземельної книги зі скасування кадастрового номеру,
Рішенням № 214 від 11 вересня 1997 року Сухоліманської сільської ради народних депутатів ОСОБА_2 (батько позивача) була передана безкоштовно у приватну власність земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0,065 га, яка розташована за вищевказаною адресою. На підставі зазначеного рішення був виданий державний акт на право власності на землю 111-ОД № 017085, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право власності за №213-17 від 03.03.2000.

28 липня 2005 року ОСОБА_2 на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.06.2005 по справі №2-1230/2005 отримав свідоцтво про право власності на садовий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Розпорядженням голови Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області Чагодар Н. А. від 16.07.2008 № 976 «Про безоплатну передачу у власність громадянам України земельних ділянок на території Доброолександрівської, Новодолинської, Прилиманської, Сухолиманської сільських рад Овідіопольського району Одеської області (за межами населених пунктів)» громадянину ОСОБА_2 його же земельна ділянка була передана повторно у власність.

Згідно наявних у Відділі ГУ Дежгеокадастру в Одеській області МУ в Овідіопольському районі та м. Чорноморську Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та примірників договорів оренди землі станом на 31.12.2012 за кадастровим номером: :02:002:0342 внесено запис про реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку ЯИ № 137544 від 17.09.2009 № 80.

З 1997 року наявні розміри ділянки, а також суміжні межи власників землі не змінювалися, але площа замість 0,065 га (згідно рішення №214 від 11.09.1997 сільської ради) стала 0,076 згідно Розпорядженням голови Овідіопольської районної державної Одеської області адміністрації Чагодар Н. А. від 16.07.2008 року № 976.

Позивач зазначає, що розпорядженням голови Овідіопольської районної державної Одеської області адміністрації Чагодар Н. А. від 16.07.2008 року № 976 в частині повторної передачі у ОСОБА_3 у власність вже приватизованої земельної ділянці з безпідставно збільшеною площею, з садовим будинком на який видано свідоцтво про право власності є незаконним та підлягає скасуванню.

Також позивач посилається на те, що Державний акт на право власності ЯИ № 137544 від 17.09.2009 (номер запису № 80) на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,076 га, яка розташована на території СК «Аист» Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, кадастровий номер :02:002:0342, виданий на підставі вищезазначеного розпорядження є недійсним, що зумовило його звернутись за судовим захистом.

Вивчивши подані матеріали, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження за адміністративним позовом слід відмовити.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.1, п.2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Головне завдання адміністративної юстиції - утвердження верховенства права над адміністративним свавіллям, захист прав і законних інтересів громадян від неправомірних дій і рішень органів виконавчої влади і, врешті-решт, забезпечення законності у сфері публічного управління.

Публічно-правові відносини можна визначити як врегульовані правом суспільні відносини, що складаються в процесі здійснення державою, її органами та посадовими особами, іншими суб`єктами владних повноважень. Публічне право є певним чином функціонально-структурною підсистемою права, яка виражає державні, міждержавні і суспільні відносини. До предмета правового регулювання публічним правом належать такі об`єкти: побудова і функціонування держави та її інститутів; інститути громадянського суспільства; механізм і рівні самоврядування; засади правової системи, правотворчості і правозастосування; принципи, норми та інститути міждержавних відносин і міжнародних організацій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Із системного аналізу зазначених положень убачається, що не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі, суд виходить з наступного.

Приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Крім того, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03.04.2019 по справі № 921/158/18, відповідно до якого якщо особа стверджує про порушення своїх прав наслідками, спричиненими рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, то визнання незаконними таких рішень, їх скасування, визнання дій чи бездіяльності органу неправомірними, є способами захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

З наведеного можна зробити висновок про те, що правовідносини, що склалися між сторонами, не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки в цьому випадку є спір про право власності на нерухоме майно.

Ураховуючи наведене, зважаючи на суб`єктний склад сторін, суд дійшов висновку, що зазначений спір належить до юрисдикції суду загальної юрисдикції та підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, оскільки спір не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції спеціалізованих адміністративних судів.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно з п.1 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При зазначених вище обставинах, враховуючи, що спір виник з приводу виконання цивільно-правового договору та реєстрацією права, які виникли внаслідок його невиконання, - Одеський окружний адміністративний суд не є «встановленим законом судом» щодо розгляду такого спору, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження по справі.

На підставі викладеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України,

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження по справі за його позовом до Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання протиправним та скасування розпорядження, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, скасування реєстрацію земельної ділянки шляхом закриття поземельної книги зі скасування кадастрового номеру.

Роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали надіслати позивачу разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Завальнюк