Справа № 460/9380/20
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2021-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження в адміністративній справі
06 січня 2021 року м. Рівне №460/9380/20
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Н.В. Друзенко після одержання позовної заяви
доУправління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій,

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації про:
- визнання протиправною бездіяльності Управління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації щодо нарахування та виплати відповідно до ст. 37 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ за періоди з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року включно, з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно та з 17.07.2018 року щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва і особистого підсобного господарства;
- зобов`язання Управління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва і особистого підсобного господарства за періоди з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року включно, з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно в розмірі 40 процентів від мінімальної заробітної плати;
- зобов`язання Управління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва і особистого підсобного господарства в розмірі 40 процентів від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи з 17 липня 2018 року.
Ухвалою суду від 18.12.2020 позовну заяву залишено без руху. Позивачу запропоновано усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення із зазначенням підстав для його поновлення, а також доказів поважності причин його пропуску.
На виконання вимог вказаної ухвали, позивачем подано заяву про поновлення пропущеного строку.
Розглянувши подану заяву, суд зазначає наступне.
Так, частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).
Слід зазначити, що процесуальний закон у частині визначення строків звернення до суду не містить особливостей стосовно спорів у сфері соціального захисту, зокрема, тих, що стосуються регулярних (щомісячних тощо) виплат, які держава в особі її уповноважених суб`єктів владних повноважень з власної вини протягом тривалого часу не виплачувала такій фізичній особі або виплачувала у неповному розмірі.
Водночас право на соціальні виплати в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи соціального забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні соціальної виплати доти, доки право на таку виплату передбачено чинним законодавством України.
Протиправна невиплата або протиправне невідновлення виплати соціальної допомоги, яке сталося з вини держави в особі її компетентних органів (зокрема, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Міністерства соціальної політики України, Пенсійного фонду України) може бути віднесене до триваючих правопорушень, оскільки суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) стосовно особи, чим порушує його/її право на соціальних захист.
Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.
Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.
Таким чином, норми статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку виплатою недоплачених соціальних допомог. Зважаючи на те, що не проведення виплати належної суми соціальної допомоги таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, виплата недоплаченої суми має проводитися без обмеження будь-яким строком.
Аналогічний правовий висновок щодо статей 122 та 123 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), які за змістом є аналогічними статтям 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року (справа №815/1226/18) та постанові Верховного суду від 24 листопада 2020 року (справа №815/460/18).
З урахуванням вказаного вище, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Позовна заява подана особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність та відповідає вимогам, встановленим статтями 160,161 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позовну заяву належить розглядати в порядку адміністративного судочинства і вона подана з дотриманням правил підсудності.
Підстави для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлені цим Кодексом, відсутні.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Керуючись статтями 248, 256, 263, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Відкрити провадження в адміністративній справі №460/9380/20.
Справа буде розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у строк до 05.02.2021.
Роз`яснити, що відповідно до частини четвертої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач має право визнати позов повністю або частково, подати відзив на позовну заяву. А за правилами частини третьої статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач повинен подати суду докази разом із поданням відзиву. При цьому, за правилами частини дев`ятої цієї статті, суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Вимоги до змісту та оформлення відзиву встановлені статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України. Частиною третьою цієї статті встановлено, що копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. А частиною четвертою передбачено, що до відзиву додаються: докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. За правилами частини шостої цієї статті, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Встановити строк для подання відзиву у діапазоні п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.
Копію ухвали надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Ухвала окремо не оскаржується і заперечення на неї можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Н.В. Друзенко