Справа № П/320/525/20
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року справа №П/320/525/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сидорчук А.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - відповідач, Центральний МУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому, з урахуванням заяви про уточнення та збільшення позовних вимог від 20.03.2020, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 23.01.2020 №17 про скасування дозволу на імміграцію громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 22.04.2008;

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 21.11.2019 №2188 про відмову в оформленні (видачі) громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на постійне проживання в Україні замість посвідки на постійне проживання в Україні від 22.04.2008серії НОМЕР_2, прийняте за результатом розгляду заяви від 30.10.2019;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , нової посвідки на постійне проживання в Україні.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі №П/320/525/20, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче судове засідання на 27.02.2020, витребувано докази у справі від сторін.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року відзив на позовну заяву Державної міграційної служби України від 20.02.2020 №б/н в адміністративній справі №П/320/525/20 повернуто без розгляду. Встановлено відповідачу новий строк для надання відзиву на позовну заяву протягом 10-денного терміну з дня отримання цієї ухвали.

Також ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року повторно витребувано докази від відповідача, зупинено провадження в адміністративній справі №П/320/525/20 у зв`язку з необхідністю надання відповідачу часу для надання відзиву на позовну заяву та доказів у справі - до 20.03.2020

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року поновлено провадження в адміністративній справі №П/320/525/20. Вирішено з метою недопущення створення можливої небезпеки здоров`ю людини у зв`язку з карантином на всій території України, здійснювати підготовче судове засідання, призначене на 20.03.2020, у порядку письмового провадження.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року прийнято до розгляду заяву представника позивача від 20.03.2020 про уточнення та збільшення позовних вимог. Витребувано докази у справі від сторін. Продовжено строк проведення підготовчого провадження по справі на 30 календарних днів. Зупинено провадження в адміністративній справі №П/320/525/20 у зв`язку з необхідністю надання відповідачу часу для надання доказів у справі та підготовки відзиву на заяву про збільшення позовних вимог - до 09.04.2020. Призначено наступне підготовче судове засідання у справі на 09.04.2020.

23 березня 2020 року на адресу сулу надійшов відзив на позовну заяву, підписаний начальником Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року поновлено провадження в адміністративній справі №П/320/525/20.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено для розгляду справи по суті на 19.05.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам. На підставі рішення відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Київській області (далі - відділ ГІРФО ГУ МВС України в Київській області) від 22.04.2008 йому відповідно до Закону України «Про імміграцію» була видана посвідка на постійне проживання в Україні, серії НОМЕР_1 , строком дії - безстроково.

Позивач зазначає, що у зв`язку з досягненням ним 25-ти років, він 30.10.2019 звернувся для обміну вказаної посвідки до Центрального МУ ДМС у м. Києві та Київській області. До заяви ним було подано необхідний та повний пакет документів.

Водночас Центральне МУ ДМС у м. Києві та Київській області у встановлений законом строк не здійснило оформлення та видачу позивачу нової посвідки. У відповідь на адвокатський запит представника позивача відповідач повідомив, що за результатами розгляду заяви громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 прийнято рішення від 21.11.2019 №2188 про відмову в оформленні (видачі) такої посвідки.

Позивач вказує, що станом на момент прийняття зазначеного рішення, а саме станом на 21.11.2019, його дозвіл на імміграцію був дійсний і не був скасований. Лише 23.01.2020 Центральне МУ ДМС у м. Києві та Київській області прийняло рішення №17, яким скасувало дозвіл на імміграцію в Україну громадянам В`єтнаму ОСОБА_1 та його неповнолітньому сину ОСОБА_2 , а також посвідку на постійне проживання в Україні від 22.04.2008 серії НОМЕР_1 .

Позивач не погоджується з рішеннями відповідача, вважає їх незаконними та необґрунтованими. Пояснює, що підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну є те, що на момент прийняття документів позивача іноземець повідомив про себе завідомо неправдиві відомості. Однак, заперечуючи проти цього, позивач наголошує, що ним було надано відносно себе повну та правдиву інформацію. Ним не було приховано жодних відомостей відносно себе.

Відповідач позов не визнав та подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Центральним МУ ДМС в м. Києві та Київській області здійснено перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання позивача. У ході перевірки встановлено, що 20.03.2008 при зверненні позивача разом з його неповнолітнім сином до територіального органу ДМС щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну, останній в заяві не вказав підставу, відповідно до якої він має право на отримання дозволу на імміграцію. Жодного документа, який би підтверджував наявність у іноземця підстав для отримання дозволу на імміграцію згідно з підстав, визначених законодавством, подано не було.

З огляду на це, відповідач вважає, що оскаржувані рішення прийняті ним обґрунтовано.

У відповіді на відзив відповідача на позовну заяву позивач, зокрема зазначив, що навіть якщо у 2008 році дозвіл на імміграцію йому надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на позивача є неприпустимим.

У судове засідання, призначене на 19.05.2020, сторони не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином та своєчасно.

При цьому, в матеріалах справи наявне клопотання представника позивача від 18.05.2020 про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з приписами частини третьої статті 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи, що матеріали справи у достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, а також відсутність потреби у заслуховуванні свідків чи експерта, суд прийшов до висновку здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам, що підтверджується паспортом № НОМЕР_3 , який виданий Посольством Соціалістичної Республіки В`єтнам в Україні 25.10.2019 (том 1, а.с.15-17).

22 квітня 2008 року відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області прийнято рішення №17/6027 про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_2 , 2006 року народження (том 1, а.с.60).

22 квітня 2008 року позивачу відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області було видано тимчасову посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 з безстроковим терміном дії (підлягає обміну при досягненні 25- та 45-річного віку) (том 1, а.с.19).

Судом встановлено, що позивач у зв`язку з досягненням 25-річного віку звернувся до Центрального МУ ДМС у м. Києві та Київській області для здійснення обміну посвідки на постійне проживання.

21 листопада 2019 року Центральним МУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення №2188 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України віл 25 04 2018 №321 (том 1, а.с.23).

Також відповідачем було здійснено перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу та його сину, ОСОБА_2 , 2006 року народження.

Так, висновком перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянам Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , затвердженим Центральним МУ ДМС у м. Києві та Київській області 23.01.2020, встановлено: «Громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 20.03.2008 до Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну разом з неповнолітнім сином громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , 2006 року народження.

У заяві про надання дозволу на імміграцію у графі «Прошу надати мені дозвіл на імміграцію в Україну оскільки я» іноземцем вказано напис «посвідки на постійного проживання». Таким чином, заявником не вказана підстава, згідно з якою він має право на отримання дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому, іноземцем до заяви були надані наступні документи, які були долучені до матеріалів справи: заява встановленого зразку; копії паспортних документів з нотаріально засвідченими перекладами; свідоцтво про народження дитини від 07.11.2006 серії НОМЕР_4 ; медичні довідки; не легалізована довідка з Посольства Соціалістичної Республіки В`єтнам в Україні про відсутність судимості та місце проживання на території Соціалістичної Республіки В`єтнам від 04.04.2008; договір найму житлового приміщення. Таким чином, жодного документа, який би підтверджував наявність у іноземця підстав для отримання дозволу на імміграцію згідно з підстав, визначених законодавством, подано не було.

Крім того, відповідно до вимог частини четвертої статті 9 Закону України «Про імміграцію», якщо іммігрує один з батьків, якого (яку) супроводжують неповнолітні діти, він (вона) повинен подати заяву чоловіка (дружини), посвідчену нотаріальну, про те, що він (вона) не заперечує проти імміграції дітей разом з батьком (матір`ю). У випадку відсутності такої згоди батько (мати) повинен подати рішення відповідного державного органу про залишення дітей при батькові (матері). Зазначене рішення має бути легалізоване консульською установою України, якщо інше не передбачено міжнародним договором України. Проте, згода матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьком не надавалась. Також не подавалась копія паспортного документа дитини та документа, підтверджуючого факт перебування неповнолітньої дитини на території України на момент подання документів на отримання дозволу на імміграцію, не подавались довідки про місце проживання дитини в Україні (за кордоном).

Одночасно установлено, що законність свого перебування на території України на момент звернення іноземець підтвердив копією паспорта зі штампом продовження строку перебування до 01.12.2008 №977/П-1 за адресою: АДРЕСА_1 , приймаюча сторона - ОСОБА_3 . Проте, в заяві про надання дозволу на імміграцію під власний підпис іноземцем вказано, що він проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено договором найму житлового приміщення, укладеного 25.03.2008. Таким чином, іноземець при подачі клопотання про надання дозволу на імміграцію повідомив про себе завідомо неправдиві відомості.

Не зважаючи на вказане, 22.04.2008 начальником відділу ГІРФО ГУ МВС України в Київській області Гаврилюком В.Д. підписано висновок щодо прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» (дитина до висновку не відносилась, будь-які перевірки відповідно до пунктів 12, 14 Порядку провадження відносно дитини не здійснювались), відповідно до якого 22.04.2008 громадянам Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надано дозвіл на імміграцію №17/-6027.

Згідно з вказаним рішенням ОСОБА_1 отримав посвідку на постійне проживання від 22.04.2008 КВ №14169/61924, на підставі якої проживає на території України на теперішній час.

Слід зазначити, що в описовій частині висновку від 22.04.2008 зазначено наступне: «Син заявника згідно з пунктом 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» має право на отримання дозволу на імміграцію як особа, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Відповідно його батьки можуть отримати дозвіл на імміграцію згідно з пунктом 6 частини другої статті 4 Закону як батьки іммігранта.

Пунктом 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що право на отримання дозволу на імміграцію мають батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Крім того, пунктом 9 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію» (у редакції, яка діяла на час подачі іноземцями документів) було визначено, що для осіб, зазначених у пункті 3 частини третьої статті 4 цього Закону, для надання дозволу на імміграцію до заяви крім зазначених документів подаються - документи, які підтверджують, що вони або хоча б один з їх батьків, дід чи баба, повнорідні брат чи сестра народилися або постійно проживали до 16 липня 1990 року на території, яка стала територією України відповідно до статті 5 Закону України «Про правонаступництво України», а також на інших територіях, що входили до складу Української Народної Республіки, Західно-Української Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР).

Виходячи з вказаної норми, жодних підстав у неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на отримання дозволу на імміграцію за територіальним походженням не було, таким чином до висновку від 22.04.2008 відділу ГІРФО ГУ МВС України в Київській області були включені норми, які суперечать вимогам законодавства України, чинного на момент прийняття рішення» (том 1, а.с.62-64).

На підставі зазначеного висновку та згідно з пунктами 1, 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» Центральним МУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення від 23.01.2020 №17 про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачеві та його сину, ОСОБА_2 , 2006 року народження (том 1, а.с.65).

Не погоджуючись з правомірністю рішень відповідача щодо відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання та скасування дозволу на імміграцію, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України від 07 червня 2001 року №2491-III «Про імміграцію» (далі - Закон №2491-III; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Приписами статті 1 Закону №2491-III надано визначення наступних термінів:

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року;

дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію;

посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) особи, які безперервно прожили на території України протягом трьох років з дня надання їм статусу біженців в Україні чи притулку в Україні, а також їхні батьки, чоловіки (дружини) та неповнолітні діти, які проживають разом з ними.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України (частина третя статті 4 Закону №2491-III).

Відповідно до статті 9 Закону №2491-III встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання. За неповнолітніх осіб, а також осіб, яких у встановленому порядку визнано недієздатними, заяву про надання дозволу на імміграцію подають їх законні представники.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються:

для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

для осіб, зазначених у пункті 3 частини третьої статті 4 цього Закону, - документи, які підтверджують, що вони або хоча б один з їх батьків, дід чи баба, повнорідні брат чи сестра народилися або постійно проживали до 16 липня 1990 року на території, яка стала територією України відповідно до статті 5 Закону України «Про правонаступництво України», а також на інших територіях, що входили до складу Української Народної Республіки, Західно-Української Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР).

Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.

Якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством України передбачена сплата державного мита або консульського збору, разом із заявою подається документ про його сплату.

Суд дослідив документи, що були подані позивачем для отримання ним та його сином, ОСОБА_2 , 2006 року народження, дозволу на імміграцію у 2008 році, та встановив наявність наступних документів: заява про надання дозволу на імміграцію; копія паспорту громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам; копія свідоцтва про народження від 07.11.2206 серії НОМЕР_5 ; копія сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду від 11.04.2010 серії 2ННН №263512; довідка Посольства Соціалістичної Республіки В`єтнам від 04.04.2008 №ІІ-08/CN про відсутність судимості; типовий договір піднайму (найму) житлового приміщення села Голодьки Тетіївського району Київської області; довідка ГІРФО ГУ МВС України в Київській області про постійне проживання; довідка Міністерства внутрішніх справ України серії НОМЕР_6 про відсутність судимості (том 1, а.с.174-178).

Будь-яких зауважень з боку відділу ГІРФО ГУ МВС України в Київській області щодо наданих позивачем документів, - їх нестачі, підробки, чи їх невідповідності встановленому зразку чи належність іншій особі, на момент розгляду цих документів у 2008 році - зазначено не було.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321 визначено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (далі - Порядок №321; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 Порядку №321 посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно з пунктом 7 Порядку №321 обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки;4) непридатності посвідки для подальшого використання 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства (пункт 16 Порядку №321).

Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 36 і 37 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи (пункт 42 Порядку №321).

До таких дій пунктом 37 Порядку №321 віднесено перевірку чинності дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем або особою без громадянства, яка перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу.

Рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні (пункт 43 Порядку №321).

Після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні (пункт 46 Порядку №321).

Пунктом 62 Порядку №321 визначені підстави відмови іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки.

Так, підпунктом 9 пункту 62 Порядку №321 передбачено, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.

Суд зазначає, що саме на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку №321 відповідачем прийнято оскаржуване рішення від 21.11.2019 №2188 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 .

Однак, суд звертає увагу на те, що станом на момент прийняття вказаного рішення від 21.11.2019 №2188 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , - дозвіл на імміграцію позивача був чинним. При цьому, зміст вказаного рішення не містить будь-яких посилань на конкретні факти подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів.

Лише 23.01.2020 відповідачем прийнято оскаржуване рішення №17 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянам Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі пунктів 1, 6 частини першої статті 12 Закону №2491-III.

Так, згідно з частиною першою статті 12 вказаного Закону дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідач зазначає, що позивачу надано дозвіл на імміграцію та документовано посвідкою на постійне проживання не на підставах, передбачених Законом №2491-III, та документів, які ці підстави підтверджують, оскільки жодних підстав у неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на отримання дозволу на імміграцію за територіальним походженням не було, що свідчить про включення до висновку від 22.04.2008 відділу ГІРФО ГУ МВС України в Київській області норм, які суперечать вимогам законодавства України, чинного на момент прийняття рішення.

Відповідно до рішення від 22.04.2008 №17/6027 відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області дозвіл на імміграцію позивачу був наданий на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону №2491-III. Згідно з вказаною правовою нормою право на отримання дозволу на імміграцію мають, зокрема батьки іммігранта.

Судом встановлено, що неповнолітній син позивача набув статусу іммігранта разом із ним. Так, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народився в м. Харків, що підтверджується свідоцтвом про народження від 07.11.2006 серії НОМЕР_5 (том 1, а.с.237).

Частиною третьої статті 8 Закону України від 18 січня 2001 року №2235-III «Про громадянства України» (далі - Закон №2235-III; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що дитина, яка народилася на території України після 24 серпня 1991 року і не набула за народженням громадянство України та є особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за клопотанням одного з її законних представників.

Відповідно до висновку ГІРФО ГУ МВС України в Київській області про розгляд клопотання громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 щодо надання йому дозволу на імміграцію від 22.04.2008 син заявника згідно з пунктом 3 частини третьої статті 4 Закону №2491-III має право на отримання дозволу на імміграцію як особа, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Отже, відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області у 2008 році було проведено перевірку законності залишення на постійне проживання на території України громадян Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та не було виявлено підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію таких.

При цьому, посадова особа відповідача за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу та його сину дозволу на імміграцію, без встановлення будь-яких винних дій з боку останніх, дійшла висновку про наявність підстав для скасування такого дозволу.

Суд наголошує, що позивач та його син не може бути позбавлений права на імміграцію у зв`язку з порушенням, яке сталося не з вини останніх, а було допущено посадовими особами відділу ГІРФО ГУ МВС України в Київській області при видачі дозволу на імміграцію в Україну.

Суд бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово вказував у своїх рішеннях, що помилки або прорахунки державних органів повинні служити вигоді зацікавлених осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих інтересів. Зокрема, у рішенні від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04), ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний якомога послідовний спосіб. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

З наведеного слідує висновок, що позивач не може нести тягар відповідальності за будь-які порушення, вчинені працівниками державних органів під час вирішення його звернення щодо отримання дозволу на імміграцію без наявності з його боку порушень чинного законодавства України.

Висновки суду узгоджуються з правовою позицією яка викладена в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №820/2262/17. Верховний Суд звернув увагу на те, що навіть якщо дозвіл на імміграцію надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача) є неприпустимим.

Суд також ураховує, що скасування дозволу на імміграцію зумовлює повну зміну способу життя позивача та його неповнолітнього сина.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики ЄСПЛ, за статтею 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18.02.1991 у справі «Moustaquim v. Belgium» («Мустаким проти Бельгії», заява №12313/86). ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені статтею 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

Підсумовуючи, суд вважає, що оскаржене рішення від 23.01.2020 №17 викладеним вище критеріям законності не відповідає, позаяк не містить жодної оцінки суб`єктом владним повноважень співрозмірності балансу між приватним інтересом іноземців на продовження перебування в Україні та публічним інтересом держави у контексті змісту статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того суд встановив, що при прийнятті оскаржуваного рішення від 23.01.2020 №17 відповідачем не було дотримано передбаченої Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі - Порядок №1983; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), обов`язкової процедури.

Пунктом 21 Постанови №1983 передбачено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до пункту 22 Постанови №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно з пунктом 23 Постанови №1983 для ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

З аналізу положень вказаного Порядку випливає, що процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію є досить складною та серед іншого, має часові рамки (подання ініціатора скасування дозволу на імміграцію розглядається у місячний строк), передбачає також надсилання запитів для отримання додаткової інформації ініціатору подання, іншим органів виконавчої влади, відповідним юридичним і фізичним особам, а також запрошення для надання пояснень самих іммігрантів, стосовно яких розглядається таке питання.

Суд зазначає, що при винесенні оскаржуваного рішення від 23.01.2020 №17 відповідач знехтував обов`язком щодо запрошення для надання пояснень позивача, стосовно якого і розглядалося відповідне питання скасування дозволу на імміграцію. Окрім того, судом встановлено, що про прийняте оскаржуване рішення не було повідомлено іммігранта (позивача) протягом тижня після його прийняття.

За таких обставин суд дійшов висновку, що під час ухвалення оскаржуваного рішення від 23.01.2020 №17 відповідачем порушено критерій «необхідності у демократичному суспільстві», принципи пропорційності та належного урядування. Крім того, відповідачем порушено право позивача бути заслуханим в процесі прийняття рішення щодо нього, передбачене пунктом 23 Порядку №1983, що позбавило останнього права на захист, та своєю чергою є підставою для визнання рішення протиправним та його скасування.

Оскаржуване рішення відповідача від 21.11.2019 №2188 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання не конкретизоване та не обґрунтоване, а відтак також підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги у частині зобов`язання відповідача здійснити оформлення та видачу позивачу нової посвідки на постійне проживання в Україні, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 5 КАС України адміністративний позов може містити вимогу про зобов`язання відповідача суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

В силу положень частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з абзацом 2 частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У відповідності до Рекомендацій №К(80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи, державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган з кількох юридично допустимих рішень може обирати те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Водночас, суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Так, Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20 травня 2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Як було зазначено вище, рішення від 21.11.2019 №2188 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання було прийнято відповідачем на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку №321, однак наявність таких обставин була спростована судом.

Таким чином, оскільки будь-які інші підстави для відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання відповідачем зазначені не були, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість відновлення порушеного права позивача шляхом зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з досягненням 25-річного віку.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятих рішень.

Водночас докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та не були спростовані відповідачем.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2522,40 грн., що підтверджується квитанціями від 19.01.2020 №0.0..1 на суму 1681,60 грн. та від 20.03.2020 №0.0..1 на суму 840,80 грн. (том 1, а.с.23, 214).

Частиною першою статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон №3674-VI) передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 4 Закону №3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою встановлюється ставка судового збору 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (частина третя статті 6 Закону №3674-VI).

Положеннями статті 7 Закону України від 14 листопада 2019 року №294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - 2102 гривні, з 1 липня - 2197 гривень, з 1 грудня - 2270 гривень.

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.

Така правова позиція викладена, зокрема в Довідці про аналіз практики застосування адміністративними судами окремих положень Закону України від 08 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» у редакції Закону України від 22 травня 2015 року №484-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», затвердженій Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 05 лютого 2016 року №2.

При цьому, суд вбачає за доцільне зауважити про те, що такі вимоги мають бути пов`язані одна з одною.

Отже, суд зазначає, що у даному випадку вимога щодо визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачу у зв`язку із досягненням ним 25-річного віку та вимога щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень видати таку є однією вимогою немайнового характеру.

Таким чином, при зверненні до суду з позовом у цій справі ставка судового збору складає 1681,60 грн.

Враховуючи задоволення позовних вимог, сума судового збору, яка підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Центрального МУ ДМС у м. Києві та Київській області, становить 1681,60 грн.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону №3674-VI в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Беручи до уваги відсутність такого клопотання у матеріалах справи, питання про повернення позивачеві надміру сплаченої суми судового збору в сумі 840,80 грн. судом під час розподілу судових витрат не вирішується.

Крім того, судом також не вирішується питання про розподіл судових витрат позивача на правову допомогу через необхідність наданням ним доказів понесення таких витрат.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 23.01.2020 №17 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 21.11.2019 №2188 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

4. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (адреса місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А; ідентифікаційний код 42552598) здійснити обмін посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ), у зв`язку з досягненням 25-річного віку.

5. Стягнути на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 1681,60 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят одна грн. 60 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (адреса місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А; ідентифікаційний код 42552598).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено та підписано - 24.12.2020 р.

Суддя Кушнова А.О.