Справа № 260/197/20
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2020-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 грудня 2020 рокум. Ужгород№ 260/197/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ващиліна Р.О.

при секретарі судового засідання Неміш Т.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1 , представник - Лучинець О.В.,

відповідача: представник - Радь О.І.,

перекладач - Фурдь В.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить: 1) визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Державної міграційної служби України №452-19 від 21 грудня 2019 року позивачу повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі того, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні. Зазначене рішення вважає необґрунтованим та незаконним з огляду на те, що вона є дружиною прихильника Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ), яка з 2015 року була заборона урядом Таджикистану, визнана екстремістською та терористичною організацією, а тому в неї виникають цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за приписані політичні та релігійні переконання. Вважає, що оскаржене рішення створює для неї та її сім`ї загрозу повернення до країни громадянської приналежності, де їй загрожує небезпека, а саме: позбавлення волі та реальна загроза бути підданій нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

20 лютого 2020 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечив, оскільки вважає, що оскаржене рішення прийнято у встановленому законом порядку. Зокрема, зазначає, що за результатами розгляду повторно поданих заявницею документів залишилися неузгодженими твердження щодо факту належності її чоловіка до прихильників партії ПІВТ із наданими оригіналами документів. Окрім того, під час проведеної співбесіди позивач дає твердження, які містять мало деталей, що стали підставою для подання заяви за нововиявленими обставинами, оскільки такі ґрунтуються на розповідях її чоловіка. Всі надані позивачем пояснення містять загальну інформацію щодо порушення прав членів родин осіб, причетних до ПІВТ, жодних підтверджуючих усних чи письмових доказів щодо прихильності саме її чоловіка до такої надано не було. З огляду на що посадові особи Державної міграційної служби зробили висновок про неналежне доведення факту її переслідування у країні походження та прийняли обґрунтоване рішення. Звертає увагу суду на те, що позивач разом з родиною до прибуття в Україну перебувала в третій безпечній країні, а в Білорусії навіть звернулася із заявою про визнання біженцем, однак отримала відмову. Стосовно позовної вимоги про зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначає, що вирішення вказаного питання є дискреційними повноваженнями Державної міграційної служби, а тому суд своїм рішенням не може підміняю уповноважений орган.

08 жовтня 2020 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій з доводами відповідача не погоджується. Так, зазначає, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду №260/195/19 визнано такими, що знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_1 про те, що її чоловік є прихильником Партії Ісламського відродження Таджикистану, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість побоювань позивача про переслідування в країні походження. Однак розглядаючи повторно подану позивачем заяву, Державна міграційна служба проігнорувала всі наявні докази та обставини, встановленими судом. Окрім того, не було враховано також нові обставини, що з`явилися у справі, зокрема внесення в жовтні 2019 року чоловіка позивача до списку осіб, що з боку Республіки Таджикистан відмічені як особи, що мають зв`язок з тероризмом. Більше того, відповідач взагалі не досліджував побоювання позивачки переслідувань та дискримінації з релігійних мотивів, хоча вказана обставина заявлялася під час співбесіди та є однією з конвенційних ознак для отримання захисту. Вважає також безпідставними посилання відповідача на перебування позивача та її сім`ї в третіх безпечних країнах, оскільки Російська Федерація та Білорусія не є такими в розумінні Дублінської конвенції. Окрім того, зазначає, що прибула в Білорусію транзитом через Російську Федерацію, де намагалася легально потрапити до Польщі, одна через відсутність візи у перетині кордону їй було відмовлено. Від отримання захисту в Білорусії позивач відмовилася добровільно у зв`язку з переїздом до України, що спростовує аргументи відповідача. Будь-яких доказів нелегального перетину державного кордону чи причетність сім`ї позивача до терористичної чи екстремістської діяльності за кордоном матеріали справи не містять, а тому лист Управління СБУ у Львівській області не може вважатися належним доказом в обґрунтування правомірності прийнятого рішення.

В судовому засіданні 18 грудня 2020 року позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача в засіданні суду проти задоволення позову заперечив, обґрунтовуючи обставинами, наведеними у поданому до суду відзиві, та просив у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) є громадянкою Республіки Таджикистан, за релігійними переконаннями мусульманка, одружена, разом з чоловіком ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ) виховує п`ятьох дітей.

В 2016 році разом з чотирма неповнолітніми дітьми повітряним транспортом виїхала з міста Душанбе (Таджикистан) в Російську Федерацію, а потім в Білорусь, де проживала декілька місяців. Під час перебування в Білорусі здійснила кілька спроб потрапити до Польщі. Знаходячись в Білорусії, звернулася із заявою про надання статусу біженця, розгляд якої за її клопотанням було припинено після появи в Інтернеті відео, на якому були діти ОСОБА_1 , за яким прослідували дзвінки представників Посольства Таджикистану в Білорусії. Свій від`їзд з Білорусії та відмову від поданої заяви про надання статусу біженця ОСОБА_1 аргументувала тим, що повертатись до Таджикистану не було безпечно, Росія так само депортує таджиків до країни походження на вимогу Таджикистану, як це б зробила і Білорусь. Після чого 26 серпня 2016 року ОСОБА_1 прибула в Україну з Білорусі. В Україну кордон перетнула автобусом легально, а саме транзитом на 120 годин.

28 вересня 2016 року ОСОБА_1 вперше звернулася до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області із заявою №2016LV0022 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В якості причини звернення ОСОБА_1 вказала політичне переслідування її чоловіка, який був членом Партії ісламського Відродження Таджикистану (далі ПІВТ) та застосування фізичного насильства до неї та її родини.

31 січня 2017 року після проведення перевірки Державною міграційною службою України (далі ДМС України) прийнято рішення №45-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для відмови у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, стала недоведеність факту відношення чоловіка заявниці до ПІВТ.

За результатами судового оскарження прийнятого уповноваженим органом рішення Закарпатським окружним адміністративним судом у справі №807/388/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

У зв`язку з отриманням оригіналів доказів на підтвердження членства ОСОБА_2 в ПІВТ 23 січня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернулася до уповноваженого органу із заявою анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з новими обставинами, в якій в якості підстави для звернення також вказала політичні переконання її чоловіка за підтримку та співпрацю з ПІВТ, що вважається екстремістською і є забороненою у Таджикистані. Окрім того, послалася на поширені в Таджикистані прояви дискримінації мусульман.

12 лютого 2019 року наказом Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (далі ГУ ДМС у Закарпатській області) №25 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", було відмовлено у зв`язку із необґрунтованістю заяви.

Вказані обставини встановлені рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/195/19, що набрало законної сили 18 липня 2019 року (арк. спр. 127 136, т. 1), а тому в силу положень ч. 4 ст. 78 КАС України повторному доказуванню не підлягають.

Не погоджуючись з таким рішенням уповноваженого органу Соліхова Ш.А. оскаржила його до суду. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду №260/195/19 від 07.06.2019 позов ОСОБА_1 до ГУ ДМС в Закарпатській області задоволено в повному обсязі. Визнано неправомірним та скасовано рішення ГУ ДМС у Закарпатській області від 12 лютого 2019 року та зобов`язано прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду №260/195/19 від 07.06.2019 наказом ГУ ДМС в Закарпатській області №93 від 21 серпня 2019 року скасовано наказ ГУ ДМС в Закарпатській області №25 від 12.02.2019 та приступлено до оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Таджикистану ОСОБА_1 (арк. спр. 137, т. 1).

У зв`язку з прийняттям рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноваженим органом стосовно громадянки Таджикистану ОСОБА_1 був направлений запит до Управління Служби безпеки України в Закарпатській області, у відповідь на який листом №58/2-3067 від 18.11.2019 було серед іншого повідомлено про відсутність відомостей щодо участі заявниці у діяльності політичної партії «Ісламського Відродження Таджикистану», переслідування правоохоронними або спеціальними органами Республіки Таджикистан за опозиційні політичні переконання, а також застосування стосовної неї жорстокого поводження (арк. спр. 145 146, т. 1).

За результатами проведеної з ОСОБА_1 співбесіди на підставі вивчення матеріалів справи №2019UZ0002 посадова особа ГУ ДМС України в Закарпатській області 21 листопада 2019 року підготувала висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду справи ОСОБА_1 та проведеної з нею співбесіди, відповідно до Висновку від 21 листопада 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі, №2019UZ0002 посадова особа ГУ ДМС України в Закарпатській області дійшла висновку про відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та необхідність відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_3 та її неповнолітнім дітям ( ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ) (арк. спр. 147 157, т. 1).

Рішенням ДМС України від 21 грудня 2019 року №452-19 ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5, 7 ч. 1 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні (арк. спр. 158, т. 1).

Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивач звернулася за захистом своїх прав до суду.

Вирішуючи питання з приводу спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі Закон).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначений ст. 5 Закону. Так, ч. 1 зазначеної статті передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виключні умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені ст. 6 Закону, серед яких, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Ст. 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, ч. 2 ст. 9 Закону встановлено, що працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Згідно ч. 6 ст. 9 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається (ч. 8 ст. 9 Закону).

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ч. 5 ст. 10 Закону передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу та її неповнолітнім дітям було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Надаючи правову оцінку такій відмові суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та норм Закону, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме, расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

П. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, тощо. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Вищевказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №420/6339/18.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

В ході судового розгляду справи, що також встановлено в результаті проведення з ОСОБА_1 ГУ ДМС в Закарпатській області співбесід, позивач стверджувала, що основною причиною виїзду з країни-походження є страх за її життя та життя членів її сім`ї, пов`язаний з переслідуваннями з боку влади всіх представників ПІВТ, прихильником якої являється її чоловік. Окрім того, послалася на поширені в Таджикистані випадки дискримінації мусульман за їх релігійні переконання.

Тобто позивачка стверджувала що потребує захисту за релігійними та політичними переконаннями, оскільки вони є мусульманами, а її чоловік ОСОБА_8 був прихильником забороненої опозиційної партії ПІВТ.

Судом встановлено, що Верховний суд Таджикистану своїм рішенням від 29 вересня 2015 року заборонив ПІВТ та визнав її екстремістською та терористичною організацією (https://www.bbc.com/russian/international/2015/09/150929_tajikistan_islamic_party_ban).

На підтвердження участі її чоловіка у діяльності вказаної політичної партії ОСОБА_1 надала уповноваженому органу оригінали довідки ПІВТ №00442/16 від 02.10.2016, виданої її чоловіку ОСОБА_8 , в якій останній значиться прихильником партії, листів ПІВТ №00707/17, №00708/17 від 04.12.2017, адресованих представнику УВКБ ООН в Україні та NEEKA Україна, та результатів перевірки Робочої групи ПІВТ заяви ОСОБА_9 №00717/17 від 04.01.2017.

Однак вказаним документам ГУ ДМС в Закарпатській області не було надано належної оцінки при прийнятті рішення стосовно наявності підстав для оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Таджикистану ОСОБА_1 за результатами її повторного звернення 23 січня 2019 року. Зокрема, уповноважений орган не врахував подані заявницею документи через відмінність написання імені та прізвища її чоловіка і зазначених імені та прізвища в листах ПІВТ.

Разом з тим, за результатами судового оскарження такого рішення ГУ ДМС в Закарпатській області суд звернув увагу на формальний підхід уповноваженого органу до оцінки наданих заявницею доказів, оскільки такі, на думку суду, належним чином підтверджують факт того, що ОСОБА_1 є дружиною прихильника Партії Ісламського відродження Таджикистану.

Вказане рішення Закарпатського окружного адміністративного суду №260/195/19 від 07.06.2019 набрало законної сили, а тому є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Незважаючи на висновки зазначеного судового рішення, при вирішенні питання щодо наявності підстав для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноваженим органом повтороно проігноровано вказані документи та зроблено з приводу них аналогічні висновки. Зокрема, посадовою особою ГУ ДМС у Закарпатській області констатовано, що станом на день розгляду матеріалів справи залишається неузгодженим твердження заявниці щодо факту належності чоловіка ОСОБА_8 до прихильників ПІВТ(арк. спр. 150 151, т. 1).

Поряд з цим у своєму висновку посадова особа ГУ ДМС у Закарпатській області посилається на листи Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю РНБО України № 458 від 23.10.2019 та Управління Служби безпеки України в Закарпатській області №58/2-3067 від 18.11.2019, в яких повідомляється про те, що на сьогодні діяльність ПІВТ значною мірою фінансується Ісламською Республікою Іран, яка координує діяльність цієї партії через розвідувальні структури Корпусу вартових ісламської революції, що в свою чергу розглядає можливість створення на території України штаб-квартири зазначеної партійної структури. Зазначені структури висловили свою стурбованість з приводу намаганням легалізуватися в Україні значної частини бойовиків-терористів з числа громадян Таджикистану, які брали участь у діяльності міжнародних терористичних організаціях у сирійсько-іракській зоні.

Надаючи правову оцінку вказаним висновкам посадової особи ГУ ДМС в Закарпатській області, що були покладені в основу прийнятого ДМС України рішення, суд вважає такі передчасними, оскільки вони не ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні всіх аспектів даної справи, наявних в ній доказів та суперечать висновкам Закарпатського окружного адміністративного суду в справі №260/195/19.

Більше того, посадовою особою уповноваженого органу не було надано будь-якої оцінки факту внесення в жовтні 2019 року ОСОБА_8 під номером 1144 до сформованого Департаментом фінансового моніторингу при Національному банку Таджикистану списку осіб, що мають зв`язок з тероризмом (http://nbt.tj/ru/financial_monitoring/perechni.php), хоча така має визначальне значення для результатів розгляду заяви ОСОБА_1 .

Надаючи оцінку правдивості тверджень позивача щодо наявності можливої загрози в Таджикистані для прихильників ПІВТ та членів їх сімей за їх політичні переконання та щодо ситуації, яка склалася в країні в цілому, суд дослідив отриману з різних достовірних джерел інформацію про країну походження заявника.

Згідно з відомостями МЗС України Верховний Суд Таджикистану своїм рішенням від 29.09.2015 заборонив ПІВТ та визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВТ були засуджені на десятки років ув`язнення. Слід зазначити, що у Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії за недонесення.

У 2015 році Управління Верховного комісару ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини у Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ.

Крім того, судом при прийнятті рішення у спірних правовідносинах досліджено декілька офіційних джерел у засобах масової інформації, а саме:

ІНФОРМАЦІЯ_6

в яких йдеться про арешти та засудження громадян Таджикистану, які були прихильниками ПІВТ.

Проаналізувавши відомості з достовірних джерел інформації, суд дійшов висновку, що ситуація у країні походження позивача є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Проте, відповідачем при прийнятті оскарженого рішення ситуація в Таджикистані в контексті побоювань заявниці стати жертвою переслідувань за політичні переконання її чоловіка взагалі не досліджувалася.

На існування вказаної загрози та реальні факти погроз та арештів правоохоронними органами її родичів у зв`язку з прихильністю її чоловіка ПІВТ ОСОБА_1 неодноразово заявляла посадовим особам Державної міграційної служби на проведених співбесідах. Однак таким не було надано належної оцінки, а тільки відзначено, що заявниця надала загальну інформацію щодо порушення прав лідерів та членів ПІВТ, а тому факт її переслідування залишається недоведеним.

З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає, що проведений відповідачем аналіз фактів щодо позивача, її родинних зв`язків із членом ПІВТ, можливості переслідування, інформації щодо країни походження та можливості безпечного повернення позивача до Таджикистану є неповним та необ`єктивним.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у справі, суд дійшов висновку, що внаслідок неповного з`ясування всіх обставин, які можуть бути підставою для побоювань позивача щодо загрози її життю і здоров`ю, відповідачем прийняте безпідставне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Суд вважає, що таке рішення не ґрунтується на всебічному вивченні та оцінці всіх документів, матеріалів та з`ясуванню всіх обставин, з огляду на що оскаржене рішення слід скасувати як протиправне.

Разом з тим, не підлягає задоволенню позовна вимога про зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З цього приводу суд зазначає, що прийняття рішення з приводу надання вказаних статусів або відмову у їх наданні здійснюється уповноваженим органом, яким є Державна міграційна служба України, за результатами проведення з особою співбесіди та здійснення комплексу заходів, спрямованих на з`ясування наявності підстав для прийняття одного з можливих варіантів рішень.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії", в яких останній зазначив, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції не полягає у підміні органів влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

В даному випадку уповноваженим органом не було надано оцінку всім обставинам звернення ОСОБА_1 з метою отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, в тому числі з врахуванням її родинних зв`язків із членом ПІВТ, в контексті можливості безпечного повернення такої до Таджикистану. Разом з тим, суд в межах свої повноважень може виключно надавати оцінку правомірності рішень суб`єкта владних повноважень, виходячи з мотивів його прийняття. В разі не вирішення таким спірних питань суд не може підміняти собою уповноважений орган та самостійно надавати оцінку обставинам, що не були підставою прийняття оскарженого рішення.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 254 КАС України, у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на вищенаведене з метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням вищенаведених висновків суду.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце перебування: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (місцезнаходження: вул. Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01024, код ЄДРПОУ - 37508470) про оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №452-19 від 21 грудня 2019 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України).

У зв`язку з перебуванням у період з 22 по 30 грудня 2020 року головуючого судді Ващиліна Р.О. у відпустці повний текст рішення виготовлено 31 грудня 2020 року.

СуддяР.О. Ващилін