Справа № 440/630/20
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2020-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 440/630/20

адміністративне провадження № К/9901/21486/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 440/630/20

за позовом ОСОБА_1 до Головного територіальне управління юстиції у Полтавській області про стягнення грошових коштів, не виплачених при звільненні

за касаційною скаргою Головного територіальне управління юстиції у Полтавській області

на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року, ухвалене суддею Удовіченком С.О.

та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2020 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Перцової Т.С., суддів Жигилія С.П., Русанової В.Б.,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування

1. У лютому 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі - відповідач, ГТУЮ в Полтавській області), в якому просила:

1.1. стягнути з ГТУЮ у Полтавській області вихідну допомогу у розмірі 12399,60 грн, не виплачену при звільненні;

1.2. стягнути з ГТУЮ у Полтавській області відшкодування за час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

2. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що відповідачем протиправно не здійснено виплату вихідної допомоги при звільненні гарантовану статтею 44 Кодексу законів про працю України, в розмірі не менше середнього місячного заробітку, а також права на отримання середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, гарантованого статтею 117 зазначеного Кодексу.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

3.1. Стягнуто з ГТУЮ у Полтавській області в особі комісії з припинення на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 12 399,60 грн.

3.2. Стягнути з ГТУЮ у Полтавській області в особі комісії з припинення на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення у розмірі 57 038,16 грн.

4. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що приймаючи наказ від 23 грудня 2019 року №1785/к "Про звільнення працівників" в частині звільнення з посади ОСОБА_1 , відповідач вказав також на пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнення на підставі якого гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України, а відтак, ОСОБА_1 має законні сподівання на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

4.1. З огляду на викладене суди попередніх інстанцій вважають обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 щодо порушення її права на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку та стягнення на її користь вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, що становить 12 399,60 грн.

4.2. З посиланням на статті 116, 117 Кодексу законів про працю України суди попередніх інстанцій зазначили, що оскільки всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Враховуючи, що відповідачем допущено затримку виплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення у розмірі 57038,16 грн підлягають задоволенню.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції

5. 25 серпня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ГТУЮ у Полтавській області, у якій скаржник просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

6. В обґрунтування касаційної скарги скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема щодо застосування положень статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII відносно виплати вихідної допомоги у разі звільнення державного службовця.

6.1. Скаржник зазначає, що ця справа має фундаментальне значення для формування єдності правозастосовчої практики, оскільки у практиці Другого апеляційного адміністративного суду сформовані два протилежні (відмінні одне від одного) підходи щодо правильності застосування статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII відносно виплати вихідної допомоги у разі звільнення державного службовця, зокрема у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2020 року у справі № 440/2117/20 та у цій справі. Отже, беручи до уваги те, що тепер у практиці Другого апеляційного адміністративного суду сформовані два протилежні (відмінні одне від одного) підходи щодо правильності застосування статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII в межах аналогічних спірних правовідносин, тому подана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

6.2. Скаржник вказує на те, що у зв`язку із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року № 117-ІХ (набрав чинності 25 вересня 2019 року) до статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII, вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати виплачується державному службовцю у разі його звільнення виключно з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII. При цьому, у разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу не передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати. Крім того, скаржник вважає, що оскільки в Законі України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII відсутнє посилання на те, що правовідносини з приводу припинення державної служби врегульовані також законодавством про працю, то в даному випадку мають застосовуватись норми виключно Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII.

7. 25 серпня 2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Єресько Л.О., судді Калашнікова О.В., Соколов В.М.

8. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 грудня 2020 року, який здійснено на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року № 2462/0/78-20 визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єресько Л.О., судді Загороднюк А.Г., Соколов В.М.

9. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

10. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 14 грудня 2020 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження у відповідності до вимог пункту 5 частини 1 статті 340 та статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Позиція інших учасників справи

11. 26 жовтня 2020 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, де позивачка посилається на не обґрунтованість доводів даної касаційної скарги та просить її відхилити, а рішення прийняті судами попередніх інстанцій залишити без змін. Вказує на те, що ГТУЮ у Полтавській області перебуває в стані припинення у зв`язку з ліквідацією. Ліквідація є такою формою припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов`язки. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується, а правники звільняються. На даний час ГТУЮ у Полтавській області продовжує виконання своїх функціональних обов`язків в структурі установ юстиції. Більшість працівників переведено в оновлену установу, тобто фактично відбувалася реорганізація установи.

11.1. Крім того, Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» внесено зміни до частини 4 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII, відповідно до яких у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини 1 цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. На дату звільнення з ГТУЮ у Полтавській області порядок виплати грошової допомоги при звільненні не був врегульований положеннями спеціального законодавства. На даний час в Закон України «Про Державний бюджет» внесено зміни щодо виплати такої допомоги.

Установлені судами фактичні обставини справи

12. ОСОБА_1 21 липня 2015 року призначена на посаду провідного спеціаліста Полтавського районного управління юстиції.

13. Наказом ГТУЮ у Полтавській області від 23 грудня 2019 року № 1785/к, у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Полтавській області, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», наказу Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України», пункту 1 статті 40 КЗпП України, пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу банкрутства ГТУЮ у Полтавській області 26 грудня 2019 року у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби.

14. При цьому, ГТУЮ у Полтавській області не виплачена ОСОБА_1 вихідна допомога в розмірі не менше середнього місячного заробітку, як це видно з довідки від 27 грудня 2019 року № 08-29/8221.

15. Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні, позивач звернулась з цим позовом до суду за захистом своїх порушених прав.

Нормативне регулювання

16. Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

17. Відповідно до частини першої статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

18. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 889-VIII).

19. За приписами статті 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

20. Відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

21. Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 3 Закону № 889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

22. Частинами першою - третьою статті 5 Закону № 889-VIIІ встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

23. Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону №889-VIII, відповідно до пункту 4 частини 1 якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

24. Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу.

25. Частиною четвертою статті 87 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

26. Відповідно до пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

27. Згідно з частиною четвертою статті 40 КЗпП особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

28. Статтею 44 КЗпП встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

29. Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

30. Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

31. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Позиція Верховного Суду

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

32. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

33. Зі змісту ухвали Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року слідує, що провадження у справі відкрито з підстав, визначених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

34. Спірним питанням у цій справі є застосування норм статті 87 Закону № 889-VIII в частині виплати вихідної допомоги державному службовцю у зв`язку з припиненням ним державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (ліквідація державного органу).

35. Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди ГТУЮ у Полтавській області із поширенням судами попередніх інстанцій на позивача приписів пункту 1 частини першої статті 40 та статті 44 КЗпП України в частині гарантій на отримання вихідної допомоги при звільненні у зв`язку з ліквідацією органу.

36. При цьому Верховний Суд зауважує, що в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі статті 117 КЗпП України доводів та заперечень не містить.

37. Оскільки судові рішення судів першої та апеляційної інстанції оскаржуються лише в частині стягнення з відповідача вихідної допомоги у зв`язку з припиненням державним службовцем державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (ліквідація державного органу), тому Верховний Суд зазначає, що ці рішення підлягають касаційному перегляду виключно в означеній частині.

38. Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної інстанції за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.

39. У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом ГТУЮ у Полтавській області від 23 грудня 2019 року № 1785/к «Про звільнення працівників» у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Полтавській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», наказу Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» пункту 1 статті 40 КЗпП, пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу персоналу ГТУЮ у Полтавській області 28 грудня 2019 року у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби.

40. Таким чином ГТУЮ у Полтавській області поширено на позивачку приписи пункту 1 статті 40 КЗпП.

41. Задовольняючи позовну заяву суд першої інстанції, із висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП, на підставі якого позивачку було звільнено із займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 КЗпП, тоді як частина четверта статті 40 цього ж Кодексу не встановлює особливостей застосування положень статті 44 КЗпП до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 даного Кодексу.

42. При цьому, суди попередніх інстанцій, виходячи із приписів частини третьої статті 5 Закону № 889-VIII, відповідно до якої дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом, врахували правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, згідно якої за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

43. З метою визначення змісту реальної волі законодавця, який у частині четвертій статті 87 (щодо виплати вихідної допомоги) не зазначив пункту 1-1 у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин варто дослідити історію внесення змін до цієї статті. Для цього слід взяти до уваги, що до внесення змін Законом № 117-ІХ від 19.09.2019 (тобто до 25.09.2019) підстава звільнення у зв`язку з ліквідацією державного органу була зазначена у пункті 1 частини першої статті 87, і, таким чином, на звільнення з цієї підстави поширювалося положення частини четвертої статті 87 щодо виплати вихідної допомоги. Законом №117-ІХ від 19.09.2019 зазначена підстава звільнення була виокремлена в окремий пункт 1-1, однак у частину четверту статті 87 відповідні зміни не вносилися. Водночас уже Законом № 44-ІХ від 14 січня 2020 року, що набрав чинності 13.02.2020 (тобто через 5 місяців) частина четверта статті 87 була доповнена вказівкою на пункт 1-1, що може бути інтерпретовано як визнання законодавцем прогалини в Законі.

44. В той же час варто визнати, що у період з 25.09.2019 по 13.02.2020 нормами частини четвертої статті 87 Закону № 889-VIII не було врегульовано питання виплати вихідної допомоги державним службовцям, державна служба яких припинялася у зв`язку з ліквідацією державного органу на підставі пункту 1-1 частини першої Закону № 889-VIII.

45. Слід зазначити, що часті зміни законодавства перешкоджають належному забезпеченню дотримання принципу верховенства права та правової визначеності. Як вказав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 травня 2018 року № 5-р/2018, «особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб».

46. Конституційний Суд України у рішенні від 16.10.2007 № 8-рп/2007 указав, що «державна служба та служба в органах місцевого самоврядування є одним з видів трудової діяльності громадян». Тому отримання вихідної допомоги при звільненні слід розглядати не лише як майнове право, але також і як складову трудових прав особи. Для державних службовців, які звільнялися зі служби у зв`язку з ліквідацією державного органу до 25.09.2019, право отримання вихідної допомоги існувало (і, додамо, існує з 13.02.2020).

47. Виходячи із принципу верховенства Конституції і прямої дії її норм (складових принципу верховенства права; стаття 8 Конституції) до цих правовідносин у спірний період обґрунтованим є застосування загального регулювання трудових відносин, що здійснюється КЗпП України.

48. За таких обставин, Верховний Суд вважає вірним висновки судів попередніх інстанцій, що приймаючи наказ від 23 грудня 2019 року №1785/к «Про звільнення працівників» в частині звільнення з посади ОСОБА_1 , ГТУЮ у Полтавській області вказало на пункт 1 статті 40 КЗпП, звільнення на підставі якого гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП.

49. Обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій, що ОСОБА_1 має законні сподівання на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП, зважаючи на те, що пункт 1 статті 40 КЗпП, на підставі якого позивачку було звільнено з займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП, а частина 4 статті 40 КЗпП не встановлює особливостей застосування положень статті 44 КЗпП до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП.

50. Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів зазначає, що ці доводи були перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.

51. Доводів незгоди з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в інших частинах касаційна скарга не містить, а тому оцінка рішенням судів першої та апеляційної інстанцій в інших частинах судом касаційної інстанції не надається.

52. Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

53. Доводи та аргументи скаржника до переоцінки доказів, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою судами обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

54. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

55. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

56. Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

57. На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскарженого рішення судів попередніх інстанцій відсутні.

58. Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

59. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Висновки щодо розподілу судових витрат

60. З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Головного територіальне управління юстиції у Полтавській області залишити без задоволення.

2. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2020 року у справі № 440/630/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.О. Єресько А.Г. Загороднюк В.М. Соколов