Справа № 160/13486/20
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2020-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Кучми К.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-9608-53У від 20.02.2020 р., -
У жовтні 2020 року позивач звернувся до адміністративного суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-9608-53У від 20.02.2020 р., якою відповідачем було визначено суму заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 29 293,44 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що в період, за який нараховано внесок від здійснення підприємницької діяльності, він не займався нею, оскільки не належить до жодної з категорій платників, передбачених Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та відповідним розділом Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Він не є ані роботодавцем, ані фізичною особою-підприємцем, він не провадить незалежну професійну діяльність, не є членом фермерського господарства та не приймає добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Тому, спірна вимога Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-9608-53У від 20.02.2020 р. є протиправною та підлягає скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.10.2020 року було відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
До суду 02.12.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у контролюючого органу, як платник податку з основним станом, а тому керуючись Законом України №2464 фіскальним органом в автоматичному режимі нараховані щоквартальні нарахування за 2018-2019 роки. Сума недоїмки станом на 31.01.2020 року становила 29 293,44 грн. Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Зважаючи на викладене, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
До суду 14.12.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що наданий суду разом із позовною заявою витяг з ЄДР від 06.10.2020 р. не містить жодної інформації про перебування ОСОБА_1 будь-коли, і тим більше на даний час, в статусі фізичної особи-підприємця, що виключає жодну можливість справляння з нього консолідованого страхового внеску, за яким відповідачем йому була визначена недоїмка в сумі 29 293,44 грн., оскільки це суперечить вимогам Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. За таких обставин, позивач просив позов задовольнити в повному обсязі, з викладених у ньому підстав.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
В силу ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Частинами 5, 8 ст.262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
За викладених обставин, відповідно до вимог статей 258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві та у відповіді на відзив, позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно з даними інформаційної системи органу доходів і зборів в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 відображено не сплачені нарахування за 2018-2019 роки у розмірі 29 293,44 грн.
20.02.2020 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області відносно позивача прийнято вимогу № Ф-9608-53У про сплату боргу (недоїмки) в сумі 29 293,44 грн.
Позивач пов`язує порушення своїх прав з діями відповідача по формуванню та видачі відносно нього спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 20.02.2020 року №Ф-9608-53У.
Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Отже, фізична особа-підприємець, яка в силу положень ст.50 ЦК України визначається як особа, яка здійснює своє право на підприємницьку діяльність, є платником єдиного внеску.
Відповідно до ч.1 ст.42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Таким чином, фізична особа, яка здійснює підприємницьку діяльність та яка зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності є платником єдиного внеску, при цьому, враховуючи положення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», незалежно від того чи отримує вона дохід від такої діяльності чи ні.
У спірному випадку неможливо стверджувати про те, що у періоді 2018-2019 роки позивач був суб`єктом справляння єдиного внеску.
Як видно з матеріалів справи, спірна вимога № Ф-9608-53У від 20.02.2020 року включає нарахування - нараховано розрахункову суму єдиного внеску за 2018 рік у сумі 8448 грн., нарахування не сплачені;
- 1 квартал 2018 року у сумі 2 457,18 грн., строк сплати до 19.04.2018 року, нарахування не сплачені;
- 2 квартал 2018 року у сумі 2 457,18 грн., строк сплати до 19.07.2018 року, нарахування не сплачені;
- 3 квартал 2018 року у сумі 2 457,18 грн., строк сплати до 19.10.2018 року, нарахування не сплачені;
Сума недоїмки станом на 31.10.2018 року становила 15 819,54 грн. Згідно з даними інформаційної системи органу доходів і зборів в інтегрованій картці платника податків відображено наступні несплачені нарахування за 2019 рік:
- 4 квартал 2018 року у сумі 2 457,18 грн., строк сплати до 21.01.2019 року, нарахування не сплачені;
- 1 квартал 2019 року у сумі 2 754,18 грн., строк сплати до 19.04.2019 року, нарахування не сплачені;
- 2 квартал 2019 року у сумі 2 754,18 грн., строк сплати до 19.07.2019 року, нарахування не сплачені;
- 3 квартал 2019 року у сумі 2 754,18 грн., строк сплати до 21.10.2019 року, нарахування не сплачені;
Сума недоїмки станом на 31.10.2019 року становила 26 539,26 грн. Згідно з даними інформаційної системи органу доходів і зборів в інтегрованій картці платника податків відображено наступні не сплачені нарахування за 2020 рік:
- 4 квартал 2019 року у сумі 2 754,18 грн., строк сплати до 20.01.2020 року, нарахування не сплачені.
Отже, відповідно до розрахунків податкового органу заборгованість по податковій вимозі № Ф-9608-53У від 20.02.2020 року складається із заборгованості по єдиному внеску за 2018-2019 роки у сумі 29 293,44 грн.
Через несплату позивачем сум єдиного соціального внеску, станом на 31.01.2020 року у останнього утворилася заборгованість, на підставі чого була винесена вимога №Ф-9608-53У від 20.02.2020 на суму 29 293,44 грн.
Суд погоджується з твердженнями відповідача, зазначеними у відзиві на позовну заяву, про те, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме для досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності (постанова Верховного суду від 04.12.2019 р. справа №440/2149/19).
Спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VІ (далі - Закон №2464-VI), що набрав чинності з 01.01.2011 року.
Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.
За таких умов, закріплених законодавством, особою, яка має статус фізичної особи-підприємця, є особа, яка в обов`язковому порядку визнана державою, тобто, зареєстрована державним реєстратором в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Отже, фізичні особи-підприємці, відповідно до приписів спеціального закону, яким врегульований внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є страхувальниками та зобов`язані своєчасно та у повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок з моменту державної реєстрації.
В силу положень частини першої статті 128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
Відповідно до п.8 ст.4 Закону України №755 "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі - ЄДР) запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є:
- фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування;
- особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності;
- члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах;
- особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування;
- центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зовнішніх зносин, уповноважений орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період, - за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника.
Аналогічні положення щодо переліку платників єдиного внеску містить п.1 розділу II Інструкції.
При цьому із змісту зазначених норм можна зробити висновок про те, що перелік платників єдиного внеску є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.
Натомість, суд доходить до висновку, що позивач не належить до жодної з категорій платників, передбачених ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та відповідним розділом Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Так, ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) не є ані роботодавцем, ані фізичною особою-підприємцем. Позивач не провадить незалежну професійну діяльність, не є членом фермерського господарства та не приймає добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Отже, враховуючи вищезазначене, позивач не може бути платником консолідованого страхового внеску, за яким відповідачем йому була визначена недоїмка в сумі 29 293,44 грн. та винесена оскаржувана вимога, а відтак вимога Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № Ф-9608-53У від 20.02.2020 року є протиправною та підлягає скасуванню.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України визначено, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовну заяву слід задовольнити з викладених вище підстав.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що позовну заяву задоволено, слід повернути позивачу судові витрати по справі в розмірі 840,80 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, -
Позовну заяву - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-9608-53У від 20.02.2020 р., складену Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційної-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Кучма