Справа № 420/11366/20
Суддя: Глуханчук О.В.
Дата ухвалення: 2021-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Глуханчука О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

27 жовтня 2020 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Будьонівським РВ ДМУМВС України в Донецькій області 17.02.2001 р.) виплатити на його користь недоодержану пенсію за дні життя його матері, померлої пенсіонерки ОСОБА_2 за період з 01.07.2014 року по 29.10.2016 рік;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області виплатити на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Будьонівським РВ ДМУМВС України в Донецькій області 17.02.2001р.) частину недоодержаної пенсії за дні життя його матері, померлої пенсіонерки ОСОБА_2 , за період 01.07.2014 року 29.10.2016 рік.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив про те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його матір ОСОБА_2 , 1935 року народження, яка мешкала у м.Донецьк Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 . За період життя з липня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 матір позивача не отримувала пенсію через початок антитерористичної операції на Сході держави, що призвело до припинення функціонування органів пенсійного фонду України в місцевості, якій мешкала за життя померла. Точний розмір недоодержаної пенсії позивачу невідомий, оскільки він неодноразово змінювався за дні життя спадкодавця.

Позивач вказує, що 09.04.2019 року, після отримання свідоцтва про смерть матері, він звернувся із заявою до Приморської державної нотаріальної контори міста Одеса з питанням про відкриття спадкової справи для прийняття спадщини.

29 жовтня 2019 року державний нотаріус Приморської державної нотаріальної конторою міста Одеса, на підставі статті 1261 Цивільного кодексу України спадкоємцем майна ОСОБА_2 визнав її сина - ОСОБА_1 та видав свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого оцінка спадкового майна склала 29 286,11 грн.

29 жовтня 2019 року позивачем, як спадкоємцем, було подано вичерпний пакет документів для призначення виплати недоодержаної пенсії в порядку спадкування до структурного підрозділу відповідача - Приморського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області. Через відсутність фінансування фактично виплата відбулася 25 березня 2020 року. Відповідачем позивачу було виплачено недоотриману пенсію за дні життя померлого пенсіонера за період з 07.08.2016 року по 31.12.2017 рік в розмірі 25 268, 11 грн., отже відповідачем безпідставно утримано 4 018,00 грн., які ввійшли до складу спадщини, згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом, реєстровий номер 2-942 та орієнтовно 25 місяців недоодержаної, але нарахованої пенсії X 1700 грн. (середній розмір пенсії померлої), що складає 42 500 грн., разом - 46 518,00 грн.

На письмову скаргу представника позивача, подану до вищого керівництва, щодо виплати недоотриманої пенсії в неповному розмірі було надано відповідь, якою фактично відмовлено у виплаті решти недоотриманої суми, пославшись на ч.1 ст.4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", відповідно до вимог якої недоотримана пенсіонером з власної вини пенсія виплачується за минулий час, але не більше, ніж за три роки до звернення за отриманням пенсії.

Позивач не погоджується з діями відповідача щодо відмови у виплаті недоодержаної пенсії за дні життя померлої пенсіонерки ОСОБА_2 в повному обсязі за період з 01.07.2014 року по 29.10.2016 рік, з огляду на те, що матір позивача недоотримала пенсійні виплати не з власної вини, а внаслідок того, що проживала в районі проведення антитерористичної операції в місті Донецьк Донецької області, що і стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Так, позивач стверджує, що оскільки пенсія матері позивача нарахована в розмірі та у відповідності до приписів пенсійного законодавства, проте не виплачена з незалежних від пенсіонера причин, до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в частині виплати пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком.

У зв`язку з викладеним позивач, в обґрунтування своїх доводів, просив врахувати, що у рішенні Верховного Суду від 20.02.2020 року по справі №428/5418/18 суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що положення частини 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що як спадкоємець всіх прав та обов`язків померлої матері, він має право на отримання недоотриманої спадкоємцем за життя суми пенсії за період з 01.07.2014 року по 25.10.2016 року.

Ухвалою суду від 02 листопада 2020 року, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з розглядом справи без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами, згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України.

Ухвалою від 02 листопада 2020 року суд витребував від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області інформацію та належним чином засвідчені копії письмових доказів, а саме: усі наявні письмові докази щодо розгляду звернення ОСОБА_1 про виплату недоодержаної пенсії за дні життя його матері, померлої пенсіонерки ОСОБА_2 , за період 01.07.2014 року 29.10.2016 рік; розрахунки щодо виплати ОСОБА_2 пенсії за період 01.07.2014 року ІНФОРМАЦІЯ_2; період, з якого пенсія померлого спадкодавця ОСОБА_2 (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ) нараховувалася, але виплачена пенсіонерові не була; розмір нарахованої, але недоодержаної за дні життя пенсії померлого спадкодавця ОСОБА_2 за весь період заборгованості пенсійної виплати; розмір фактично виплаченої ГУПФУ в Одеській області спадкоємцю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Будьонівським РВ ДМУМВС України в Донецькій області 17.02.2001 р.) суми недоодержаної за дні життя спадкодавця ОСОБА_2 пенсії; розмір пенсії ОСОБА_2 за весь період виникнення заборгованості по виплаті пенсії по місяць смерті включно помісячно.

01 грудня 2020 року відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву з додатковими письмовими доказами (а.с. 73-83).

На виконання ухвали суду про витребування доказів від 02 листопада 2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повідомило, що пенсійна справа гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , за зверненням гр. Сластнікової Ганни Олександрівни взято на облік в управлінні (заява №490 від 06.11.2018р.), як особи, яка переміщується з тимчасової окупованої території України або району проведення антитерористичної операції для отримання допомоги на поховання. Електронна пенсійна справа надійшла до Головного управління 25.02.2019, згідно атестата пенсія була виплачена по 31.10.2014р. Жодних нарахувань пенсії до моменту смерті гр. ОСОБА_2 не проводилось.

Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує, з позовними вимогами не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідач зазначив, що виключно рішеннями територіального органу Пенсійного фонду вирішуються питання щодо призначення (перерахунку), виплати або про відмову в призначенні (перерахунку), виплати пенсії і саме такі рішенням територіального органу Пенсійного фонду породжують певні правові наслідки для заявників і мають обов`язковий характер.

У зв`язку з викладеними відповідач зазначає, що Головним управлінням не приймалось рішення, яким би могли порушувались права позивача.

Щодо позовної вимоги виплати пенсії за період 01.07.2014-29.10.2016 рр. відповідач зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Для того щоб одержати виплату недоотриманої пенсії необхідно протягом шести місяців від дня смерті або оголошення пенсіонера померлим звернутися в територіальне управління Фонду, де померлий перебував на обліку з приводу виплати суми пенсії. Для цього необхідно надати свідоцтво про смерть і документи, що підтверджують родинні стосунки. Члени родини подають паспорт, довідки уповноважених органів за місцем проживання, зокрема органів місцевого самоврядування, або інші документи, котрі підтверджують проживання з пенсіонером на день його смерті.

Щодо фактичних обставин справи відповідач також повідомив, що гр. ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а/з №9965 від 26.09.2018 р. Загальна сума невиплаченої пенсії за період 01.11.2014-31.12.2017 рр. складає 57 723,79 грн.

31.10.2019 р. гр. Сластнікова Г.О. звернулась до Приморського ВОГ за довіреністю від ОСОБА_1 із заявою №5425 від 31.10.2019р. щодо виплати недоотриманої пенсії померлої гр. ОСОБА_2 . Сума боргу недоотриманої пенсії за період з 30.10.2016 по 31.12.2017 р. в розмірі 25 268,11 грн. згідно ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Недоотримана пенсія в розмірі 25268, 11 грн. була виплачена довіреній особі Сластніковій Г.О. 24.03.2020 р. р/д №56 через поштове відділення №11.

З цих підстав відповідач вважає, що підстави для визнання протиправними дій управління та задоволення позову відсутні.

Інші заяви по суті справи учасниками справи не надавались, додаткові докази не надходили.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином померлої ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим 11.02.1964 року (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є матір`ю позивача, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Одеським міським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 26 вересня 2018 року. Актовий запис № 9965 (а.с. 14).

Як стверджує позивач та не заперечується відповідачем, ОСОБА_2 мешкала у м. Донецьк. Місцем смерті у свідоцтві про смерть серії НОМЕР_3 вказано м. Донецьк.

29 жовтня 2019 року державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори міста Одеса Масловою М.В., посвідчено, що на підставі статті 1261 Цивільного кодексу України спадкоємцем майна ОСОБА_2 , 1935 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , є її син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що видано свідоцтво про право на спадщину за законом, що зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №2-942 (витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №58105573 від 29.10.2019 року) (а.с. 15-16).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, оцінка спадкового майна складається з недоотриманої пенсії, з нарахованими відсотками, індексаціями та компенсаціями, що зберігаються у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області Управління з питань виплат пенсії Відділу з питань виплат пенсій №16, сума недоотриманої пенсії за період 07.08.2016-31.12.2017 рр. становить 29286,11 грн., належних спадкодавцю на підставі довідки, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області Управління з питань виплати пенсій відділ з питань виплати пенсій № 16, від 15 серпня 2019 року (а.с. 15).

14 березня 2020 року представник позивача звернувся до органів Пенсійного фонду України зі скаргою №56, в якій просив здійснити виплату недоодержаної успадкованої пенсії за померлу ОСОБА_2 її спадкоємцю ОСОБА_1 .

Разом із скаргою представником позивача до органу ПФУ подано, зокрема копію свідоцтва про право на спадщину (а.с. 19).

25 березня 2020 року представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з адвокатським запитом №73, в якому просив надати інформацію про:

- період, з якого пенсія померлого спадкодавця ОСОБА_2 , 1935 р.н., (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ) нараховувалася, але виплачена пенсіонерові не була;

- розмір нарахованої, але недоодержаної за дні життя пенсії померлого спадкодавця ОСОБА_2 за весь період заборгованості пенсійної виплати;

- передбачені Законом підстави, що дозволяють ГУПФУ в Одеській області свавільно зменшувати розмір засвідченої нотаріально спадщини;

- розмір фактично виплаченої ГУПФУ в Одеській області спадкоємцю суми недоодержаної за дні життя його померлого спадкодавця ОСОБА_2 , 1935 р.н.;

- розмір пенсії ОСОБА_2 , 1935 р.н., за весь період виникнення заборгованості по виплаті пенсії по місяць смерті включно - помісячно (а.с.21).

Листом від 27.03.2020 року за №2800-030202-8/9732 Пенсійний фонд України повідомив представника позивача, що за інформацією, наданою Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, суми пенсії, що залишились недоотриманими у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , нараховано. Виплатні документи 24.03.2020 року передано до відділення поштового зв`язку, що здійснює відповідні виплати (а.с.20).

Листом від 03.04.2020 року за №1500-0401-8/14600 ГУ ПФУ в Одеській області повідомило адвоката Сластнікову Г.О. , що адвокатом не надано ордер, не засвідчено свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та надано довіреність, яка видана нотаріусом тимчасово окупованої території, тому Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не має права надавати запитувану інформацію (а.с.23).

Не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови у виплаті недоодержаної пенсії за дні життя померлої пенсіонерки ОСОБА_2 за період з 01.07.2014 року по 29.10.2016 року, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи спірні правовідносини, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Спірні відносини, що виникли між сторонами у справі, врегульовані Законом України "Про пенсійне забезпечення", Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до ч.1 ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється у разі смерті пенсіонера.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з положеннями ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1219 ЦК України визначені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 91 Закону України "Про пенсійне забезпечення" суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Приписами статті 52 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Суд зазначає, що Цивільний кодекс України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів.

Положення ч. 2, 3 ст. 52 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю, а лише визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.

Недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати її як спадщину.

Як стверджує позивач та не заперечується відповідачем, матір позивача недоотримала пенсійні виплати не з власної вини, а внаслідок того, що проживала в районі проведення антитерористичної операції - в місті Донецьк Донецької області.

Місто Донецьк внесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, додаток 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Україна зобов`язується підтримувати і забезпечувати економічні, фінансові, політичні, соціальні, інформаційні, культурні та інші зв`язки з громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки пенсія матері позивача нарахована в розмірі та у відповідності до приписів пенсійного законодавства, проте не виплачена з незалежних ні від органу пенсійного фонду, ні від пенсіонера причин, то необхідно застосовувати приписи ч. 2 ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в частині виплати пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком.

При вирішенні даної адміністративної справи суд враховує, що у рішенні Верховного суду від 20.02.2020 року по справі №428/5418/18 суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що положення частини 1 статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 , як спадкоємець всіх прав та обов`язків померлої матері - ОСОБА_2 , 1935 р.н., має право на отримання недоотриманої спадкоємцем за життя суми пенсії за період з 01.07.2014 року по 29.10.2016 року.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню шляхом:

- визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті на його користь недоодержаної пенсії за дні життя його матері, померлої пенсіонерки ОСОБА_2 за період з 01.07.2014 року по 29.10.2016 року;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області виплатити на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , частину недоодержаної пенсії за дні життя його матері, померлої пенсіонерки ОСОБА_2 , за період з 01.07.2014 року по 29.10.2016 року.

Саме такий судовий захист суд вважає ефективним.

При вирішенні даної адміністративної справи суд також враховує висновки ЄСПЛ у рішенні "Суханов та Ільченко проти України", в якому зазначено, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52). Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", п. 74).

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обов`язку вчинити певну дію. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач, але не може втручатися в його компетенцію.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що під час подання позовної заяви ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 840,80 гривень, що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 22 жовтня 2020 року.

Таким чином, у відповідності до приписів ст. 139 КАС України, розподіл судових витрат зі сплати судового збору здійснюється на користь позивача у розмірі 840, 80 грн. (де 840, 80 - ставка судового збору сплачена позивача за звернення до суду із цим позовом).

Щодо заявлених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За приписами ч.5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Судом встановлено, що 21 березня 2020 року між адвокатом Сластніковою Ганною Олександрівною та позивачем по справі ОСОБА_1 укладено Договір про надання правової допомоги (надалі - Договір) (а.с.53).

Згідно п.3 Договору, предмет доручення та місце його виконання: збір доказів, підготовка позовної заяви до розгляду в суді, подача позовної заяви до суду, відправлення адвокатських запитів, отримання відповідей, представництво в суді 1, 2 інстанцій, перед третіми особами.

Пунктом 6 Договору передбачено, що гонорар адвоката обумовлений додатковою угодою.

На підтвердження виконання умов Договору, адвокатом Сластніковою Г.О. надано до суду договір про надання правової допомоги від 21 березня 2020 року та ордер серії ОД №659291 від 22.10.2020 року.

Натомість до суду не надано додаткову угоду щодо визначення гонорару адвоката, актів виконаних робіт, розрахункових документів на підтвердженні оплати вартості послуг з надання правничої допомоги, тощо.

Отже, матеріалами справи не підтверджено понесення позивачем судових витрат на правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн., відтак підстави для їх розподілу відсутні.

Згідно ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 132, 134, 139, 242-246, 255, 262, 291, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті на його користь недоодержаної пенсії за дні життя його матері, померлої пенсіонерки ОСОБА_2 за період з 01.07.2014 року по 29.10.2016 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83; ) виплатити на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Будьонівським РВ ДМУМВС України в Донецькій області 17.02.2001р.) частину недоодержаної пенсії за дні життя його матері, померлої пенсіонерки ОСОБА_2 , за період з 01.07.2014 року по 29.10.2016 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83; ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 840, 80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83).

Суддя О.В. Глуханчук

.