Справа № 420/9485/20
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2021-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9485/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

24 вересня 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, у якому представник позивача просить суд:

визнати незаконною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не зарахування періоду роботи з 10.08.1982 року по 31.12.1997 року в Спеціальному проектно-конструкторському бюро «Дискрет» для розрахунку страхового стажу при призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 розрахунок та виплату пенсії з дати її призначення із зарахуванням до загального страхового стажу періоду роботи з 10.08.1982 року по 31.12.1997 року в Спеціальному проектно-конструкторському бюро «Дискрет».

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 24.09.2020 року о 16:51:06 справа №420/9485/20 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав необхідності надання доказів сплати судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. та належним чином засвідченої копії довіреності на представництво інтересів позивача Оставненко Інною Сергіївною у відповідності до кількості учасників справи.

05.10.2020 року за вх.№40869/20 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви разом із квитанцією про сплату судового збору. Разом з тим, належним чином засвідченої копії довіреності на представництво інтересів позивача Оставненко Інною Сергіївною у відповідності до кількості учасників справи позивачем не надано.

У зв`язку із цим ухвалою суду від 12.10.2020 року позивачу було продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви.

12.10.2020 року за вх.№42330/20 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, разом із якою надано до суду нотаріально завірену копію довіреності, чим усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) в порядку ст.263 КАС України.

В обґрунтування вимог позову представник позивача зазначає, що у березні 2020 року позивачу було призначену пенсію за віком. Під час дослідження матеріалів пенсійної справи встановлено, що для визначення розміру пенсії не було враховано окремі періоди роботи позивача до 2004 року, а саме період роботи у СПКБ «Дискрет» з 10.08.1982 року по 31.12.1997 року. Позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про проведення перерахунку пенсії з врахуванням зазначеного періоду до страхового стажу, втім листом відповідач повідомив про неможливість врахування такого періоду з підстав виявлених недоліків у трудовій книжці позивача щодо дати звільнення з вказаного підприємства. Позивач із такою позицією не погоджується та вважає безпідставними висновки пенсійного органу щодо неврахування періоду роботи у СПКБ «Дискрет» з 10.08.1982 року по 31.12.1997 року до страхового стажу, оскільки певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. Належним способом захисту у вказаному спорі, на переконання представника позивача, є зобов`язання здійснити розрахунок та виплату пенсії з урахуванням вказаного періоду роботи.

02.11.2020 року за вх.№32114/19 надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заявленої позиції представник вказує, що період роботи позивача у СПКБ «Дискрет» з 10.08.1982 року по 31.12.1997 року не зарахований до страхового стажу, оскільки відсутнє належним чином оформлене документальне підтвердження щодо дати звільнення позивача у трудовій книжці. Обов`язок пенсіонера щодо забезпечення свого права на пенсійне страхування визначений як засада загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і має виконуватись заявником при вирішенні питання про призначення пенсії. За відсутності документального підтвердження страхових періодів пенсійний орган не мав інших повноважень, окрім як не враховувати вказаний період при призначенні пенсії, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7), 21.05.2020 року звернувся до Головного управління ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком (а.с.96).

До заяви позивачем надано паспорт громадянина України, копію трудової книжки серії НОМЕР_2 (а.с.87-90), а також копію диплому з відзнакою серії НОМЕР_3 (а.с.91).

Згідно протоколу призначення пенсії за віком від 25.05.2020 року позивачу призначено пенсію у розмірі 3645,52 грн. (а.с.66). Згідно розрахунку страхового стажу він складає 27 років 1 місяць 19 днів (а.с.73). При цьому, до вказаного періоду не було включено період роботи позивача у СПКБ «Дискрет» з 10.08.1982 року по 31.12.1997 року.

08.07.2020 року позивач звернувся до Головного управління із заявою про допризначення пенсії у зв`язку із наданими додатковими документами (а.с.105). До заяви позивачем надано копію наказу від 10.08.1982 року №55, заява від 30.12.1997 року, заява від 29.12.1998 року (а.с.97-104).

15.07.2020 року відділом з питань перерахунку пенсій №13 Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення №87 «Про відмову в перерахунку пенсії», яким позивачу відмовлено у перерахунку пенсії за віком на підставі наданих ним документів (а.с.106).

07.09.2020 року позивач звернувся до Начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою, у якій просив повідомити про факт зарахування до страхового стажу періоду роботи за наданими документами (а.с.24).

Листом від 21.09.2020 року за №8489-8370/Г-02/8-1500/20 Головне управління повідомило позивача про відсутність підстав для зарахування періоду роботи у СПКБ «Дискрет» з 10.08.1982 року по 31.12.1997 року з підстави відсутності печатки в записі про звільнення з роботи позивача у трудовій книжці (а.с.25).

Не погоджуючись із зазначеним, позивач звернувся Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Положенням ст. 24 цього ж Закону визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 - основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. У тих випадках коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій.

Як встановлено судом, позивачем при поданні заяви 21.05.2020 року про призначення пенсії було надано копію трудової книжки серії НОМЕР_2 . Згідно наявної у матеріалах справи копії трудової книжки позивача 10.08.1982 року позивача прийнято на роботу на посаду інженера як молодого спеціаліста за направленням згідно Наказу №55 від 10.08.2982 року (а.с.10), 01.06.1986 року його було переведено на посаду інженера-конструктора 3 категорії, 01.04.1989 року - 2 категорії, 01.03.1992 року позивача переведено на роботу по строковому договору-контракту, а 31.12.1997 року позивача звільнено згідно наказу №25-п від 31.12.1997 року (а.с.11).

Однак, відповідач не вважає можливим використання таких даних про трудовий стаж у вказаному періоді з тієї підстави, що запис про звільнення з роботи не засвідчений печаткою підприємства.

Стосовно цього суд зазначає, що ані Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ані Порядком №637 не встановлено критерію оцінки оформлення трудової книжки при вирішенні питання щодо призначення пенсії за віком. Встановлення такого критерію відповідачем у даному випадку не обумовлено жодним нормативно-правовим актом, а тому пенсійний орган діяв поза межами правового регулювання, що суперечить ст. 19 Конституції України.

Згідно ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 року у справі №754/14898/15-а зазначив, що «підставою для призначення пенсії на пільгових умовах є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці».

При оцінці фактичних обставин справи суд також приймає до уваги те, що 08.07.2020 року позивач надав до пенсійного органу додаткові документи на підтвердження стажу у спірний період, однак належної оцінки вказаним документам відповідач не надав, а підстави їх неврахування в контексті аналізу окремого документу та підстав його неприйняття не вказав.

Отже, посилання пенсійного органу на невідповідність оформлення трудової книжки як підстави для неврахування стажу роботи та відмови у перерахунку пенсії за віком є безпідставним та таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Крім цього, у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що надання підтверджуючих документів є обов`язком пенсіонера щодо забезпечення свого права на пенсійне страхування та визначений як засада загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Суд не може погодитись із вказаною позицією відповідача з огляду на наступне.

Згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 - основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. У тих випадках коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій.

За відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Як вбачається із цитованих норм чинного законодавства, зобов`язання щодо визначення обставин, які є підставою для перерахунку особі пенсії, покладні не лише на заявника, а й на пенсійний орган, який розглядає заяву про перерахунок пенсії.

Натомість, будь-яких доказів на підтвердження виконання пенсійним органом своїх обов`язків щодо пошуку інформації до суду не надано.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам та способу захисту порушених прав в контексті відповідності процесуальному законодавству та принципу пропорційності суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно п.1, 2 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Згідно ч.1, 2 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При дослідженні судом обставин даної справи встановлено, що не врахування страхового стажу ОСОБА_1 оформлене відповідним рішенням - №87 від 15.07.2020 року відповідача.

З огляду на зазначене суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, визнати протиправним та скасувати рішення відділу з питань перерахунку пенсій №13 Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №87 від 15.07.2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії, оскільки саме цим рішенням опосередковано неправомірне неврахування спірного періоду роботи позивача при визначенні належного розміру пенсії.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

За результатом судового розгляду судом встановлено право позивача на перерахунок пенсії за віком з урахуванням стажу роботи у СПКБ «Дискрет» з 10.08.1982 року по 31.12.1997 року. Такі дані підтверджуються записами у трудовій книжці, а також додатковими документами, наданими відповідачу із заявою від 08.07.2020 року та до суду під час судового розгляду даної справи, а також відсутністю інших підстав для відмови у перерахунку пенсії, ніж зазначені відповідачем у рішенні.

Тому суд вважає, що належним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок пенсії за віком ОСОБА_1 з дати її призначення з урахуванням трудового стажу у СПКБ «Дискрет» з 10.08.1982 року по 31.12.1997 року та здійснити виплату перерахованої пенсії з урахуванням вже виплачених сум.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, враховуючи, що відповідачем не обґрунтована правомірність свого рішення, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а доводи відповідача суд відхиляє з наведених вище підстав.

Суд відмовляє у позові в частині вимог про визнання бездіяльності протиправною як у способі захисту, що не є ефективним для даного випадку, оскільки оскаржувана бездіяльність призвела до прийняття відповідачем рішення від 15.07.2020р., що визнане судом протиправним та скасоване.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. (а.с.41).

Суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судових витрат зі сплати судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп., поклавши ці витрати на відповідача.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 263, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення відділу з питань перерахунку пенсій №13 Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №87 від 15.07.2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок пенсії за віком ОСОБА_1 з дати її призначення з урахуванням трудового стажу у СПКБ «Дискрет» з 10.08.1982 року по 31.12.1997 року та здійснити виплату ризниці у виплаченій пенсії з урахуванням вже виплачених сум пенсії.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян