Справа № 120/1812/20-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2021-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/1812/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Воробйова І.А.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

05 січня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив:

- визнати протиправним рішення №143 від 01.11.2019 року в частині, якою відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок травми (контузії), захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови КМУ від 25.12.2013 р. №975 "Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" (пункт 64 протоколу);

- зобов`язати призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із настанням інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок травми (контузії), захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови КМУ від 25.12.2013 р. №975 "Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві".

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 02.07.2020 року залучено до участі у справі другого відповідача - Комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум та витребувано додаткові докази.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано протокол комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №143 від 01.11.2019 р. в частині відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, отриманого в період проходження військової служби відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.09.2019 року щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги та прийняти рішення із урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням в частині відмовлених позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищевказане рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що оскільки ІІ група інвалідності внаслідок захворювання, виникнення якого пов`язане з проходженням військової служби, була йому встановлена на підставі довідки МСЕК серії ААБ №366334 від 06.09.2019 року, то саме вказана дата є датою виникнення у нього права на отримання одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи.

Серед іншого позивач зазначив, що до правовідносин, що мають місце між сторонами, слід застосовувати законодавства, яке діяло саме станом на 06.09.2019 року і відповідно своє право на отримання одноразової грошової допомоги може бути ним реалізовано протягом трьох років з дня його виникнення, а саме до 06.09.2022 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач - Міністерство оборони України, з доводами позивача не погодився та просив залишити їх без задоволення, як таких, що суперечать положенням чинного на момент виникнення даних правовідносин законодавства України.

Оскільки предметом оскарження є рішення суду першої інстанції ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 311 КАС України.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , полковник у відставці та ветеран Збройних Силу України.

08 квітня 2013 року позивачу внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби, було встановлена ІІІ група інвалідності, що підтверджується довідкою медико-соціальної експертної комісії серії 10 ААВ № 536287 від 22 квітня 2013 року.

02 вересня 2019 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, що підтверджується довідкою обласної МСЕК №1 серії 12 ААБ № 366334 від 06 вересня 2019 року. Причина інвалідності - захворювання, так, отримане в період проходження військової служби.

30 вересня 2019 року позивач звернувся до військового комісара Вінницького об`єднаного міського військового комісаріату із заявою та усіма належними додатками стосовно призначення йому виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням IІ групи інвалідності, отримане в період проходження військової служби. Зокрема до заяви додано копії довідок МСЕК, витягу з протоколу ВКЛ №171, витягу з послужного списку, свідоцтва про хворобу, виписки з наказів про звільнення та про виключення із списків, паспорту та індентифікаційного коду, довідки з банку.

За наслідком розгляду даної заяви, рішенням Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, №143 від 01 листопада 2019 року, затвердженим Міністром оборони України, позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги на підставі частини 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пункту 8 Порядку № 975. Зокрема, відповідачем відзначено, що позивачем змінено ІІІ групу інвалідності на ІІ групу інвалідності у період понад дворічний термін.

Не погоджуючись із такою відмовою, вважаючи, що має право на виплату спірної допомоги, позивач звернувся із цим позовом до суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин не може бути застосовано пункт 8 Порядку №975, оскільки, у разі, якщо допомога, не була призначена, то така призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, однак застосуванню підлягає Порядок №499, а не №975.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону №2011-XII порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону №2011-XII, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499 (Офіційний вісник України, 2008 р., №39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року №284 (Офіційний вісник України, 2007 р., №14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 року №1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., №89, ст. 3255);

допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Оскільки спірна допомога з часу встановлення позивачу інвалідності призначена не була, то при вирішенні цього спору підлягає застосуванню законодавство, яке діяло станом на час первинного встановлення позивачу інвалідності, тобто у 2013 році.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 серпня 2020 року (справа № 754/11072/17), від 14 серпня 2020 року (справа №320/3588/17(2-а/320/145/17), від 24 листопада 2020 року (справа №806/418/18).

Таким чином, твердження апелянта щодо набуття ним права на отримання одноразової допомоги з моменту встановлення йому ІІ групи інвалідності (06.09.2019) є помилковими.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що станом на час встановлення позивачу інвалідності у квітні 2013 року право на виплату одноразової грошової допомоги було передбачено статтею 16 Закону №2011-XII (в редакції Закону України №3917-VI від 11.11.2011).

Так, відповідно до частини другої статті 16 Закону №2011-XII у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог цієї статті Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб (постанова Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 р. №499).

При цьому, зазначена редакція Закону №2011-XII не передбачала часові обмеження щодо реалізації права на виплату одноразової грошової допомоги.

Такі обмеження були запроваджені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» №5040-VI від 04.07.2012 р. (далі Закон №5040), який набрав чинності з 01.01.2014р.

Таким чином, станом на час встановлення позивачу інвалідності вперше в 2013 році на законодавчому рівні не було передбачено строків реалізації права на одноразову грошову допомогу.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 серпня 2020 року (справа № 754/11072/17), від 24 листопада 2020 року (справа №806/418/18).

Таким чином, необґрунтованим є посилання відповідача, як на підставу відмови для відмови у виплаті одноразової допомоги, на те, що зміна групи інвалідності позивача відбулася понад дворічний термін, оскільки Порядком №975 передбачено право на доплату одноразової грошової допомоги протягом двох років з моменту первинного встановлення інвалідності при тій умові, що військовослужбовцю вже призначалась і виплачувалась така одноразова допомога. Як встановлено з матеріалів справи позивач при встановленні йому ІІІ групи інвалідності, за одноразовою грошовою допомогою не звертався та останньої не отримував.

Щодо позовних вимог про зобов`язання МО України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Оскільки порядок призначення та виплати такої грошової допомоги, на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності в 2013 році (час виникнення у позивача права на отримання допомоги), був врегульований постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499, то вирішення питання про призначення та виплату позивачу грошової допомоги має здійснюватися в порядку, визначеному цією постановою Кабінету Міністрів України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що для реалізації зазначеного права повинен бути дотриманий певний алгоритм, встановлений Порядком №499 (чинний на момент встановлення позивачу інвалідності).

Відповідно до пункту 3 Порядку №499 визначено, що особи, яким виплачується одноразова грошова допомога у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) чи в разі настання інвалідності, подають за місцем проходження служби (зборів) або до військомату (далі - уповноважений орган) такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом) чи настанням інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення відсотка втрати працездатності та рішення відповідної військово-медичної установи щодо визнання поранення (контузії, травми або каліцтва); копію документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності; копію сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції у межах даної справи аналізувалось виключно наявність/відсутність у позивача права на отримання грошової допомоги, проте не досліджувались інші питання, як то відповідність його заяви про отримання грошової допомоги вимогам законодавства.

Зі змісту оскаржуваного рішення Міноборони України вбачається, що останнє не надавало оцінку правовому статусу позивача, зокрема, щодо виду військової служби, яку проходив позивач, строку настання інвалідності, «комплектності» поданих позивачем задля отримання допомоги документів тощо.

Органом, уповноваженим на прийняття рішення стосовно призначення позивачу спірної грошової допомоги, є саме Міністерство оборони України, до компетенції якого і входить розгляд документів, поданих позивачем, у зв`язку з чим суд не може перебирати на себе вирішення такого питання, досліджувати відповідні документи, надавати їм оцінку, а також встановлювати на їх основі наявність чи відсутність підстав для призначення вказаної вище допомоги, бо таке рішення у даній ситуації відноситься до дискреційних повноважень Міністерства оборони України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним способом захисту порушеного права, який відповідатиме змісту спірних правовідносин, буде ефективним та забезпечить належний судовий захист у тій мірі, яка є необхідною у даному конкретному випадку, буде зобов`язання Міністерства оборони України потворно розглянути питання щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 373/1904/16-а та в постанові від 24 листопада 2020 року у справі №806/418/18.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі РуїзТорія проти Іспанії, параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні Петриченко проти України (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Курко О. П.