Справа № 440/3870/20
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2020-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 р. Справа № 440/3870/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.08.2020 року, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, м. Полтава по справі № 440/3870/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавської області щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 19.06.2020, поданого через Урядовий контактний центр, реєстраційний № КН-10813010;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавської області щодо невжиття відповідних заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні ОСОБА_1 від 19.06.2020, поданому через Урядовий контактний центр, реєстраційний №КН-10813010;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавської області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 19.06.2020, подане через Урядовий контактний центр, реєстраційний № КН-10813010, вжити заходів реагування з урахуванням обставин, встановлених судом, та подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавської області нагородити ОСОБА_1 державною нагородою України, орденом "За мужність".

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.08.2020 року в задоволенні вказаного адміністративного позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду України від 14.08.2020 року по справі № 440/3870/20, та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивач зазначає, що Головне управління Національної поліції в Полтавській області згідно п. 11 Статуту відзнаки Президента України - ордена «За мужність», затвердженого указом Президента України від 21.08.1996 №720/96 було зобов`язано лише підготувати клопотання про нагородження позивача орденом «За мужність», що здійснено не було, що є прямим порушенням процедури нагородження. Також зазначає, що в протоколі оперативної наради проведеної відповідачем не відображено питання викладені в самому зверненні ОСОБА_1 , що свідчить про формальний підхід до вирішення питання про нагородження позивача та упереджене ставлення відповідача до його бойових заслуг.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 19.06.2020 ОСОБА_1 через Урядовий контакт-центр подав звернення на ім`я начальника ГУНП в Полтавській області Вегировського І., у якому, посилаючись на те, що він є учасником бойових дій, брав участь в антитерористичній операцій та отримав поранення, просив вжити відповідних заходів реагування, направлених на ініціювання нагородження державною нагородою України орденом "За мужність" за боротьбу зі злочинністю при виконанні службового обов`язку в умовах, пов`язаних з ризиком для життя та свого здоров`я (а.с. 47).

22.06.2020 дане звернення отримане ВДЗ ГУНП в Полтавській області та наступного дня передане для розгляду по суті (а.с. 46-47).

Листом від 15.07.2020 вих.№1595/кц заступника начальника ГУНП в Полтавській області ОСОБА_2 позивача повідомлено про те, що питання про ініціювання його нагородження державною нагородою України розглядалося на оперативній нараді керівництва ГУНП, й за результатами розгляду встановлено, що підстави для ініціювання нагородження ОСОБА_1 орденом "За мужність" відсутні (а.с. 48-50).

Не погоджуючись із такою відповіддю суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що звернення ОСОБА_1 від 19.06.2020 розглянуто по суті органом, до якого подано таке звернення, у строк, визначений Законом України "Про звернення громадян", а за результатами розгляду звернення позивачу надана відповідь із зазначенням вжитих органом поліції у межах його компетенції заходів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спір у цій справі виник з приводу розгляду звернення позивача щодо ініціювання питання про нагородження його державною нагородою України.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України від 02.10.1996 №393/96-ВР "Про звернення громадян" (надалі Закон №393/96-ВР).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно ст. 3 Закону №393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Статтею 5 Закону №393/96-ВР встановлено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне). Звернення може бути усним чи письмовим.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Відповідно до ст.15 Закону №393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Згідно ст. 20 Закону №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Відповідно до п. 5 ч. 2 статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються державні нагороди.

Згідно п. 25 ч. 1 статті 106 Конституції України, Президент України нагороджує державними нагородами.

Частиною першою статті 1 Закону України від 16.03.2000 №1549-III "Про державні нагороди України" (далі Закон №1549-III) державні нагороди України є вищою формою відзначення громадян за видатні заслуги у розвитку економіки, науки, культури, соціальної сфери, захисті Вітчизни, охороні конституційних прав і свобод людини, державному будівництві та громадській діяльності, за інші заслуги перед Україною.

Згідно ст. 4 Закону №1549-III, Президент України затверджує: статут - для звання Герой України та кожного ордену; положення - для інших державних нагород.

Статути і положення про державні нагороди визначають підстави для нагородження, містять опис державної нагороди, а також встановлюють порядок нагородження, вручення, носіння державних нагород та інші правила.

Статтею 7 Закону №1549-III, в Україні встановлюється орден "За мужність" I, II, III ступеня - для відзначення військовослужбовців, працівників правоохоронних органів та інших осіб за особисті мужність і героїзм, виявлені при рятуванні людей, матеріальних цінностей під час ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, у боротьбі зі злочинністю, а також в інших випадках при виконанні військового, службового, громадянського обов`язку в умовах, пов`язаних з ризиком для життя.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що 19.06.2020 ОСОБА_1 звернувся до ГУНП в Полтавській області про ініціювання нагородження його державною нагородою України орденом "За мужність" (а.с. 47).

В обґрунтування вказаного звернення зазначив, що згідно посвідчення серії НОМЕР_1 його визнано учасником бойових дій та згідно висновку експерта № 536 було проведено судово-медичну експертизу під час якої встановлено, що ОСОБА_1 встановлений діагноз: закрита черепно-мозкова травма з контузією головного мозку та поверхневі шрами в ділянці лобу зліва, які є результатом загоєння поверхневих ран, які в подальшому ускладнились після травматичною енцефалопотією (після травматичні ділянки астрогліальні мікрорубці в коркових, підкоркових, відділах лобних, скроневих, тім`яних долях обох гемісфер головного мозку), після травматичним гіпертинзивно-лікворним синдромом у вигляді правобічної бівентрикулярної неоклюзивної внутрішньої гідроцефалії та вираженої зовнішньої гідроцефалії, локальні атрофічні зміни кори лобних скроневих долей обох гемісфер головного мозку посттравматичного характеру, вегето-судинною дистонією по змішаному типу, хронічною двобічною сенсо-невральною приглухуватістю, які могли утворитись в результаті однократної дії повітряної хвилі та осколків при вибусі вогнепального снаряду, які діяли з достатньою силою. Також зазначив, що його нагороджено відзнакою Президента України «за участь антитерористичній операції» серії НОМЕР_2 та нагрудним знаком «Ветеран війни учасник бойових дій».

Листом від 15.07.2020 вих.№1595/кц заступника начальника ГУНП в Полтавській області ОСОБА_2 позивача повідомлено про те, що питання про ініціювання його нагородження державною нагородою України розглядалося на оперативній нараді керівництва ГУНП, й за результатами розгляду встановлено, що підстави для ініціювання нагородження ОСОБА_1 орденом "За мужність" відсутні (а.с. 48-50).

Указом Президента України від 21.08.1996 №720/96 затверджено Статут відзнаки Президента України - ордена За мужність (далі - Статут).

Відзнакою Президента України - орденом "За мужність" (далі - орден "За мужність") нагороджуються військовослужбовці, працівники правоохоронних органів та інші особи за особисту мужність і героїзм, виявлені при рятуванні людей, матеріальних цінностей під час ліквідації наслідків стихійного лиха, пожеж та за інших надзвичайних обставин, у боротьбі зі злочинністю, а також при виконанні військового, службового, громадянського обов`язку в умовах, пов`язаних з ризиком для життя.

Пунктом 9 розділу ІІ Статуту, передбачено подання про нагородження орденом "За мужність" вносять на ім`я Президента України Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України, Верховний Суд України, Конституційний Суд України, Генеральна прокуратура України, міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Уряд Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації.

Нагородження орденом "За мужність" військовослужбовців та прирівняних до них осіб провадиться за поданням Міністерства оборони України, командування Прикордонних військ України, Національної гвардії України, керівництва Служби безпеки України, Управління державної охорони України, Міністерства внутрішніх справ України.

Подання про відзначення орденом "За мужність" може вносити також Комісія по державних нагородах України при Президентові України.

У поданні зазначаються заслуги, що стали підставою для представлення особи до нагородження.

Відповідно до пункту 11 Статуту, клопотання про нагородження особи орденом "За мужність" порушується перед вищестоящим органом, організацією, військовим командуванням. Висунення кандидатур здійснюється, як правило, в трудовому колективі (військовому формуванні), де працює (проходить службу) особа, яку представляють до відзначення.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що подання про нагородження орденом "За мужність" вносять на ім`я Президента України Міністерство оборони України, командування Прикордонних військ України, Національної гвардії України, керівництва Служби безпеки України, Управління державної охорони України, Міністерства внутрішніх справ України до яких відповідач не відноситься. При цьому, клопотанням перед вищестоящим органом порушується організацією, військовим командуванням, а кандидатура обирається в трудовому колективі (військовому формуванні), де працює (проходить службу) особа.

Нагородження орденом "За мужність" здійснюється Указом Президента України. Орден "За мужність" вручає Президент України або за його уповноваженням Голова Верховної Ради України та його заступники, Прем`єр-міністр України, Перший віце-Прем`єр-міністр України, віце-прем`єр-міністри України, Голова Верховного Суду України, Голова Конституційного Суду України, Генеральний прокурор України, Голова Комісії по державних нагородах України при Президентові України, керівник відповідного міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, Голова Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Голова Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, голова обласної, Київської, Севастопольської міської державної адміністрації, командувач відповідного військового формування (пункти 3, 13 Статуту).

Дослідивши матеріали адміністративної справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що звернення ОСОБА_1 від 19.06.2020 було розглянуто відповідачем у строк, визначений Законом України "Про звернення громадян" та за результатами розгляду звернення позивачу надана відповідь у межах його компетенції.

Доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача при отриманні звернення ОСОБА_1 був лише обов`язок подати клопотання для представлення до відзначення його орденом "За мужність" до вищестоящого органу, а не розгляд його кандидатури на оперативній нараді, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки розгляд питання про нагородження ОСОБА_1 орденом "За мужність" є дискрецією трудового колективу, роботодавця позивача тощо, а тому вказане питання не може в обов`язковому порядку бути вирішене позитивно на підставі його особистого звернення. При цьому приписами Статуту відзнаки Президента України - ордена За мужність не передбачено безумовного обов`язку ГУНП в Полтавській області ініціювати нагородження за зверненням громадянина.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що в протоколі оперативної наради керівництва, проведеної ГУНП в Полтавській області не відображено взагалі питання викладені в самому зверненні позивача та не досліджено ряд обставин викладених у самому позові, а відтак вказані факти свідчать про формальний підхід відповідача до вирішення питання про нагородження позивача та про упереджене ставлення до його бойових заслуг, колегія суддів також відхиляє, оскільки змістом протоколу оперативної наради керівництва ГУНП в Полтавській області підтверджено, що відповідачем розглядалося питання про нагородження позивача державною нагородою, а висунення кандидатур законодавцем віднесено на власний розсуд трудового колективу, де працює особа, яку представляють до відзначення.

Посилання позивача на не врахування відповідачем позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішеннях у справах: «Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства», «Стіл та інші проти Сполученого Королівства», «Кабулов проти України», «Soering проти Сполученого Королівства», «Ромашов проти України», «Коваль та інші проти України» та порушення відповідачем ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод здійснені безвідносно до фактичних обставин цього спору, а тому не приймаються судом у якості належного обґрунтування позовних вимог.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача у справі.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.08.2020 року по справі №440/3870/20 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.08.2020 по справі №440/3870/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський З.О. Кононенко