Справа № 420/11295/20
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2020-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 грудня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України в особі Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України в особі Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Генерального штабу Збройних Сил України в особі Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 02.06.2020 року, занесеного до протоколу №6 засідання комісії, щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні його учасником бойових дій відповідно до пункту 19 частини 1 статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", як військовослужбовця Збройних Сил України, який у період з 12.05.2015 року по 17.05.2015 року захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення;

- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України в особі Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 учасником бойових дій відповідно до пункту 19 частини 1 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як військовослужбовця Збройних Сил України, який у період з 12.05.2015 року по 17.05.2015 року захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він у період з 12.05.2015 року по 17.05.2015 року приймав безпосередню участь в антитерористичній операції (далі - АТО), забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення АТО.

З огляду на зазначене позивач 16.07.2020 року звернувся до Генерального штабу Збройних Сил України в особі Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій із заявою про встановлення йому статусу учасника бойових дій та видачі посвідчення встановленого зразка.

Проте, протокольним рішенням Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 02.06.2020 року №6 (п.13) позивачу було відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій, оскільки документи позивача не відповідають вимогам пунктів 2-1, 4, 6 Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №413.

При цьому, як зазначає позивач у позові, під час особистого його звернення до Комісії, безпосередньою причиною відмови йому у наданні відповідного статусу було зазначено те, що позивач залучався до виконання завдань у районі проведення АТО на строк, що є меншим, ніж 30 календарних днів.

Водночас ОСОБА_1 вважає, що відповідач вказаним рішенням протиправно відмовив йому у наданні статусу учасника бойових дій, оскільки вимоги законодавства щодо можливості надання такого статусу за умови залучення особи до проведення АТО на строк не менше ніж 30 календарних днів на нього не поширюються, тому що такі вимоги були внесені у законодавство значно пізніше у часі, ніж позивач приймав участь в антитерористичній операції.

Ухвалою суду від 02.01.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України в особі Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій було прийнято судом до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

08.12.2020 року через канцелярію суду від Генерального штабу Збройних Сил України в особі Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій надійшов відзив на адміністративний позов (а.с. 27-33), з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що Порядком надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність і України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №413 від 20 серпня 2014 року, юридичним фактом, з яким законодавець пов`язує виникнення правовідносини у цій сфері, є, в першу чергу, звернення суб`єкта до відповідної комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у встановленому порядку та в подальшому, прийняте комісією рішення, а не факт та відрізок часу, коли особа безпосередньо брала участь в антитерористичній операції,

Тому, на думку відповідача, під час розгляду питання відповідною комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та прийняття рішення про надання статусу учасника бойових дій, необхідно застосовувати ті норми права, які є чинними на момент звернення до комісії для реалізації свого права, а не на момент прийняття особою безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення.

Таким чином, як зазначає відповідач, законодавством України встановлена чітка процедура надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, якої необхідно дотримуватись під час розгляду матеріалів.

Оскільки подані позивачем документи не відповідали п.п. 2-1, 4, 6 Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №413 від 20.08.2014 року, позивачу було відмовлено у наданні такого статусу, а подані ним документи повернуті позивачу через Одеський обласний військовий комісаріат.

Відповіді на відзив та, відповідно, заперечень на неї, сторонами до суду надано не було.

Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно частини 2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження встановлено наступне.

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_1 №59 від 24.03.2015 року підполковника ОСОБА_1 , заступника командира полку по роботі з особовим складом, було відряджено до Військової частини НОМЕР_2 м. Чугуїв для виконання завдань, щодо обслуговування та відновлення озброєння і військової техніки (а.с.10).

Згідно з наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 від 12.05.2015 року №106 позивач з 12.05.2015 року вибув до складу сил та засобів сектора "А", які залучаються та беруть участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с. 11).

З наказу керівника сектору «А» від 12.05.2015 року №134 вбачається що ОСОБА_1 з 12.05.2015 року прибув до складу сил та засобів сектора "А", які залучаються та беруть участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей з метою виконання службових (бойових) завдань (а.с. 12).

Відповідно до витягу з наказу керівника сектору «А» від 17.05.2015 року №139 вбачається, що позивач з 17.05.2015 року вибув зі складу сил та засобів сектора "А", які залучаються та беруть участь в антитерористичній операції (а.с. 13).

04.08.2015 року Військовою частиною-польова пошта НОМЕР_1 позивачу була надана довідка від 04.08.2015 року №1005, яка посвідчує, що ОСОБА_1 у період з 12.05.2015 року по 17.05.2015 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецьких та Луганських областей (а.с. 16).

03.04.2019 року наказом Командувача Військово-Морських сил Збройних сил України (по особовому складу) №84 ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» був звільнений з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) (а.с. 9).

Після звільнення з військової служби позивач 16.07.2019 року через Приморський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (далі РТЦК та СП) звернувся до відповідача із заявою про надання йому статусу учасника бойових дій та видачі посвідчення встановленого зразка.

Проте, протокольним рішенням Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 02.06.2020 року №6 (п.13) позивачу було відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій, оскільки документи позивача не відповідають вимогам пунктів 2-1, 4, 6 Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність і України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413 (а.с. 8).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідача в частині, що його стосується, та вважаючи його протиправним, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів до Одеського окружного адміністративного суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши адміністративний позов, відзив ГУ ПФУ в Одеській області, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них є Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII (надалі - Закон №3551-XII).

Згідно зі статтею 5 Закону №3551-XII, учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Процедуру надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, та категорії таких осіб визначаються Порядком надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №413 (надалі - Порядок №413).

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Порядку №413, статус учасника бойових дій надається військовослужбовцям (резервістам, військовозобов`язаним) Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військовослужбовцям військових прокуратур, особам рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС, поліцейським, особам рядового, начальницького складу, військовослужбовцям МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, Державної кримінально-виконавчої служби, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Статус учасника бойових дій надається особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, в разі залучення їх до проведення антитерористичної операції чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях на строк не менше ніж 30 календарних днів, у тому числі за сукупністю днів перебування в районах її проведення (п. 2-1 Порядку №413 в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення).

При цьому суд зазначає, що п. 2 Порядку №413 (в редакції, яка діяла на момент участі позивача в антитерористичній операції) не містила будь-яких мінімальних термінів перебування особи в зоні проведення антитерористичної операції, необхідного для встановлення статусу учасника бойових дій.

Згідно з абзацом 1 пункту 4 Порядку №413, підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є такі документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях в районах її проведення: для осіб, які брали участь в антитерористичній операції, - витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, витяги з наказів керівника оперативного штабу з управління антитерористичною операцією чи його заступників або керівників секторів (командирів оперативно-тактичних угруповань) про підпорядкування керівнику оперативного штабу з управління антитерористичною операцією в районах її проведення та про прибуття (вибуття) до (з) районів проведення антитерористичної операції, документи про направлення у відрядження до районів проведення антитерористичної операції або інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення.

Згідно з пунктом 5 Порядку №413, рішення про надання та позбавлення статусу учасника бойових дій приймається комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Мін`юсті, Національній поліції, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Генеральній прокуратурі України, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДФС (далі - комісія).

Пунктом 6 Порядку №413 передбачено, що для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку, які брали участь в антитерористичній операції, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники підприємств, установ та організацій у місячний строк після завершення особами виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення (після видання відповідного наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ) зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини (органи, підрозділи), установи та заклади, у складі яких проходили службу особи, довідки за формою згідно з додатком 1 та документи, передбачені пунктом 4 цього Порядку, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій. У разі коли місце постійної дислокації військової частини (органу, підрозділу) або підприємства, установи та організації розташоване безпосередньо в районі проведення антитерористичної операції, документи командирами (начальниками) або іншими керівниками підприємств, установ та організацій подаються на розгляд комісії не раніше ніж через 30 календарних днів після зарахування осіб до списків військової частини (органу, підрозділу) або підприємства, установи та організації чи призначення їх на відповідні посади.

У разі неподання командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації до комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій, особи, зазначені в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку, можуть самостійно звернутися до відповідної комісії (абз. 1 п. 8 Порядку №413).

Матеріали справи не містять інформацію про те, що протягом місячного строку після завершення позивачем виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення відповідним командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) до Комісії подавались документи щодо встановлення ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.

Водночас судом встановлено, що позивач самостійно після звільнення його з військової служби на підставі п.8 Порядку № 413 звернувся через Приморський РТЦК та СП до Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій для встановлення йому статусу учасника бойових дій.

Проте, протокольним рішенням Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 02.06.2020 року №6 позивачу було відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій, оскільки його документи не відповідають вимогам пунктів 2-1, 4, 6 Порядку №413.

Водночас при вирішенні справи судом враховано, що оскаржуване рішення Комісії є актом індивідуальної дії.

При цьому правовий акт індивідуальної дії - це виданий суб`єктом владних повноважень документ, прийнятий із метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, який не містить загальнообов`язкових правил поведінки та стосується прав і обов`язків лише чітко визначеного суб`єкта (суб`єктів), якому (яким) він адресований.

Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових обов`язків, обумовлених цими актами; при цьому за умов відповідності такого акту нормам чинного законодавства.

Натомість, оскаржуване рішення державного органу (п. 13) не відповідає критеріям чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії, та породжує його неоднозначне трактування, що в свою чергу впливає на можливість реалізації прав та інтересів позивачем, або виконання ним обов`язку виконати юридичне волевиявлення суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 23.10.2018 у справі №822/1817/18, від 21.05.2019 у справі №0940/1240/18, від 02.07.2019 у справі №140/2160/18.

Зазначений висновок суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року є джерелом права.

У рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року; "Тошкуце та інші проти Румунії", заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Суд зазначає, що відповідачем в оскаржуваному рішення не було взагалі конкретизовано та обґрунтовано, які саме документи позивача, на його думку, не відповідали Порядку №413. Зазначених обставин не було зазначено і представником відповідача у наданому до суду відзиві на адміністративний позов.

Водночас Комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у рішенні від 02.06.2020 року №6 посилалась на загальні положення порядку подання документів.

Разом з тим, як було зазначено позивачем та підтверджено відповідачем у відзиві на позов, спір між учасниками справи виник у зв`язку з тим, що станом на момент звернення ОСОБА_1 із заявою до Комісії задля отримання статусу учасника бойових дій, нормами Порядку №413 було передбачено необхідність залучення особи до виконання завдань у районі проведення АТО на строк не менше, ніж 30 календарних днів. Водночас позивач приймав участь у антитерористичній операції лише 5 днів з 12.05.2015 року по 17.05.2015 року.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 року №602 «Про внесення змін до Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення» було доповнено пункт 2-1 Порядку №413, яким встановлено, що статус учасника бойових дій надається особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, в разі залучення їх до проведення антитерористичної операції на строк не менше ніж 30 календарних днів, у тому числі за сукупністю днів перебування в районах її проведення.

Постанова Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 року №602 набрала законної сили 16.09.2016 року, а тому, відповідно до положення частини першої статті 58 Конституції України не має зворотної дії в часі.

Так у пункті 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту.

Тобто, на час виникнення у позивача права на отримання статусу учасника бойових дій законодавство України не містило будь-яких обмежень щодо тривалості строку перебування в районах проведення антитерористичної операції, осіб, які брали безпосередню участь в забезпеченні проведення антитерористичної операції.

Таким чином, суд зазначає, що пункт 2-1 Порядку №413 (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) не поширюється на позивача, оскільки право на отримання статусу учасника бойових дій для осіб, які приймали безпосередню участь в проведенні антитерористичної операції він отримав в той час, коли діяла редакція Порядку №413 (від 17.03.2015 року), яка не містила будь-яких вимог щодо мінімальних термінів перебування особи в зоні проведення антитерористичної операції, необхідного для встановлення статусу учасника бойових дій.

За таких обставин суд вважає, що висновки Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, викладені у рішенні, оформленому протоколом від 02.06.2020 року №6 в частині, що стосуються позивача (пункт 13), є необґрунтованими та безпідставними, а тому оскаржуване рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині - задоволенню.

Водночас, позовна вимога позивача зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України в особі Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 учасником бойових дій відповідно до пункту 19 частини 1 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх. соціального захисту» як військовослужбовця Збройних Сил України, який у період з 12.05.2015 року по 17.05.2015 року захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Так, зі змісту Рекомендації R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Таким чином суд не вправі підміняти собою державні органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством. Зазначення судом конкретних дій відповідача під час розгляду скарги, є виходом за межі повноважень суду, наданих чинним законодавством при постановленні судових рішень.

Разом з тим, з урахуванням вищевикладеного та визнання протиправним оскаржуваного позивачем рішення в частині, суд вважає за необхідне захистити права позивача шляхом зобов`язання Генерального штабу Збройних Сил України в особі Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.07.2020 року про визнання його учасником бойових дій та прийняти рішення з урахуванням висновків суду у справі.

При цьому суд зазначає, що при прийнятті в подальшому відповідачем рішення, останній не вправі відмовляти позивачу у визнані його учасником бойових дій з тих самих підстав, що викладені у пункті 13 спірного рішення Генерального штабу Збройних Сил України в особі Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 02.06.2020 року занесеного до протоколу №6.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд вирішує розподіл судових витрат у справі №420/11295/20 не здійснювати.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Генерального штабу Збройних Сил України в особі Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (03168, м.Київ, Повітрофлотський проспект, 6) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 13 рішення Генерального штабу Збройних Сил України в особі Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, оформленого протоколом засідання комісії №6 від 02.06.2020 року, щодо відмови ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій.

Зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України в особі Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.07.2020 року про визнання його учасником бойових дій та прийняти рішення з урахуванням висновків суду у справі.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький

.