Справа № 440/3503/20
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2020-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 р.Справа № 440/3503/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання: Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.09.2020, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 06.10.2020 по справі № 440/3503/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року Фізична особа підприємець ОСОБА_1 ( далі ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області ( далі ГУ ДПС у Полтавській обл., відповідач), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ( далі ППР) форми "Ф" від 24.04.2020:

- №0-1618 щодо оподаткування приміщення зерноскладу розташованого за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 2302,5 м2 на суму 9608,33 грн;

- №0-1618 щодо оподаткування 2/3 частини нежитлового приміщення (складу сировини) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1487,1 м2 на суму 6231,40 грн;

- №0-1618 щодо оподаткування приміщення млину розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , площею 2278,96 м2 на суму 9509,85 грн;

- №0-1618 щодо оподаткування механізованої хлібопекарні розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2045,5 м2 на суму 7625,32 грн;

- №0-1618 щодо оподаткування приміщення складу готової продукції розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1493,26 м2 на суму 3784,49 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано ППР ГУ ДПС у Полтавській області форми "Ф" від 24.04.2020:

- №0-1618 на суму 9608,33 грн;

- №0-1618 на суму 6231,40 грн;

- №0-1618 на суму 9509,85 грн;

- №0-1618 на суму 7625,32 грн;

- №0-1618 на суму 3784,49 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Полтавській обл. на користь ФОП ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ГУ ДПС у Полтавській обл. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати оскаржуване рішення та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що комплекс нежитлових будівель, який належить позивачу, як фізичній особі, на праві власності, навіть за наявності у нього правового статусу ФОП, не підпадає під дію п. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового Кодексу України (далі ПК України), оскільки цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується ФОП у власній господарській діяльності, а його застосування можливе за наявності двох обов`язкових умов: належність таких будівель до будівель промисловості та перебування їх у власності промислових підприємств. Вказав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про звільнення об`єктів нерухомості, які перебувають у власності позивача, від оподаткування податком на нерухоме майно лише на підставі їх належності до промислових будівель. Посилався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.05.208 у справі № 806/2461/17, у постанові від 11.12.2018 у справі №819/314/18.

16.11.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження по справі №440/3503/20.

16.11.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду закінчено підготовку та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні.

Згідно з положеннями ч.1,3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддюдоповідача, представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорені сторонами.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відповідачем встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень:

- зерноскладу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2302,5 м2;

- складу сировини, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1487,1 м2;

- млину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , площею 2278,96 м2;

- механізованої хлібопекарні розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2045,5 м2;

- складу готової продукції, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1493,26 м2.

Вважаючи, що нежитлове нерухоме майно, яке належить позивачу на праві власності, є об`єктом оподаткування за приписами ст. 266 ПК України, а ОСОБА_1 відповідно є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, фіскальний орган самостійно визначив суму грошових зобов`язань за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік надіславши позивачу ППР форми "Ф" від 24.04.2020:

- №0-1618 щодо оподаткування приміщення зерноскладу розташованого за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 2302,5 м2 на суму 9608,33 грн;

- №0-1618 щодо оподаткування 2/3 частини нежитлового приміщення (складу сировини) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1487,1 м2 на суму 6231,40 грн;

- №0-1618 щодо оподаткування приміщення млину розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ,площею 2278,96 м2 на суму 9509,85 грн;

- №0-1618 щодо оподаткування механізованої хлібопекарні розташованої за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 2045,5 м2 на суму 7625,32 грн;

- №0-1618 щодо оподаткування приміщення складу готової продукції розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1493,26 м2 на суму 3784,49 грн /а.с. 71-75/.

Вважаючи вказані ППР протиправними позивач звернувся до суду із позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що належні позивачу виробничі приміщення, як будівлі промисловості, не є об`єктами оподаткування, в силу дії п.п.«є» пп. 266.2.2. п.266.2 ст. 266 ПК України, а тому оскаржувані ППР, якими визначено суми грошових зобов`язань з його сплати, є протиправними та підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції та зазначає.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються ПК України.

Відповідно до пп. 10.1.1 п. 9.1 ст. 9 ПК України до місцевих податків належить, зокрема, податок на майно.

Згідно з п.п.16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII, набрав чинності з 01.01.2015 (Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Приписами ст. 265 ПК України встановлено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Положеннями п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 ПК України).

Підпунктом 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт "є" п.п. 266.2.2. п. 266.1 ст.266 ПК України визначає, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України дає підстави для висновку про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).

Відповідно до п. 30.1 ст.30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п. 30.2 ст. 30 ПК України).

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Колегія суддів зазначає, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.

Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.

При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (п.п. «ґ» п.п. 14.1.129-1 п. 14.1 ст.14 ПК України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст.266 ПК України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст.266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Отже, застосування п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, а саме у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Вищенаведений правовий висновок було сформульовано Верховним Судом у постанові від 17.02.2020 у справі №820/3556/17, який, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, суд застосовує до спірних правовідносин.

Отже, перебування нерухомого майна у власності фізичної особи не є перешкодою для застосування положень п.п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, у разі якщо такі об`єкти використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08. 2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1251.5) "Будівлі підприємств харчової промисловості".

Отже, на підставі вищевикладеного, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є правовий статус будівлі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10.04.2020 у справі №823/1751/17, у постанові від 24.07.2020 у справі №500/90/19, яку в силу вимог ч.5ст.242 КАС України, суд враховує при вирішенні спірних правовідносин.

Тобто, будівлі промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення) відповідно до правовстановлюючих документів, що враховують вимоги ДК 018-200, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено апеляційним розглядом ОСОБА_1 на праві приватної власності належать зерносклад за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 2302,5 м2; склад сировини за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1487,1 м2; млин за адресою: АДРЕСА_1 , площею 2278,96 м2; механізована хлібопекарна за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2045,5 м2;склад готової продукції за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1493,26 м2 /а.с. 80-88/.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 06.09.2019 № позивач зареєстрований, як ФОП, основним видом економічної діяльності якого є 10.71 Виробництво хліба та хлібобулочних виробів; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок нетривалого зберігання. Також видами діяльності є: 46.38 Оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками 77.39 Надання в оренду інших машин, устаткування та товарів. н. в. і. у. 68.32 Управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту /а.с. 24-26/.

Факт здійснення господарської діяльності підтверджують надані позивачем до суду першої інстанції копії табелів виходу на роботу найнятих працівників за липень, серпень, вересень 2019 року, а також окремі копії договорів купівлі-продажу хліба та хлібобулочних виробів /а.с. 116-121/.

Всі приміщення позивача, як вірно встановлено судом першої інстанції, використовуються виключно для цілей переробної та харчової промисловості, діяльність позивача жодним чином не відрізняється від аналогічної діяльності переробних підприємств чи діяльності юридичних осіб в галузі харчової промисловості, а вказане нерухоме майно використовує для здійснення технологічного процесу з виробництва хліба та хлібобулочних виробів.

З огляду на викладене та враховуючи вказані вище правові норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належні позивачу виробничі приміщення, як будівлі промисловості, не є об`єктами оподаткування в силу дії п.п. «є» п.п.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України і податок на нерухоме майно на них не нараховується, а відтак оскаржувані ППР є протиправними та підлягають скасуванню.

Доводи апелянта про те, що п. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України не охоплюється нерухомість, яка використовується ФОП у власній господарській діяльності, а його застосування можливе за наявності двох обов`язкових умов: належність таких будівель до будівель промисловості та перебування їх у власності промислових підприємств із посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у від 15.05.2018 у справі № 806/2461/17, у постанові від 11.12.2018 у справі №819/314/18, колегія суддів відхиляє, оскільки у постанові від 17.02.2020 у справі №820/3556/17 Верховний Суд відступив від таких правових висновків, а відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Згідно з положеннями ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року по справі № 440/3503/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 29.12.2020