Справа № 120/2048/20-а
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2020-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2048/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід Олена Степанівна

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

28 грудня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Смілянця Е. С. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року (прийнятого в м. Вінниця, повний текст рішення складено 21.02.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :
в травні 2020 ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач 1) та Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач 2), я кому просив:

- визнати протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не забезпечення виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані у 2016-2017 роках 28 календарних днів відпустки як учаснику бойових дій, передбачених п.12 ст.12 Закону №3551-ХІІ, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані у 2016-2017 роках 28 календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбачених п.12 ст.12 Закону №3551-ХІІ, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

- стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь позивача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під час проходження військової служби приймав безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, як наслідок 31.03.2016 року отримав статус учасника бойових дій. Позивача відповідно до наказу №290 від 01.06.2018 року звільнено з військової служби у запас та на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №148 від 06.08.2018 року та виключено зі списків особового складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення відповідно. З огляду на зазначене, позивача повинні були б розрахувати по усім видам забезпечення, зокрема й компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Однак повного розрахунку позивач так і не отримав, тому звернувся з відповідною заявою до відповідача 1, у якій просив нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки. Однак Військовою частиною НОМЕР_2 , за наслідками розгляду заяви позивача, було відмовлено у здійсненні такої компенсації з огляду на те, що позивач не має права на отримання компенсації за таку відпустку, так як спірні правовідносини виникли в особливий період, у який надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у т.ч. й додаткових, припиняється. Тому і компенсація за невикористання додаткової відпустки є неможливою. Позивач з цим не погоджується, адже така бездіяльність відповідача суперечать приписам п.12 ч. 1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», якими передбачено, що учасникам бойових дій надаються, зокрема додаткові відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, що й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 31.03.2016 року ОСОБА_1 набув статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням (а.с.9).

Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 01 червня 2018 року №290 ОСОБА_1 звільнено у запас відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира відповідача 2 (по стройовій частині) № 148 від 06.08.2018 року позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.7).

При цьому, Військова частина НОМЕР_1 перебуває на усіх видах забезпечення, у т.ч. грошовому, у Військової частини НОМЕР_2 , відповідно грошове забезпечення нараховувалося та виплачувалося саме вказаною військовою частиною.

31.01.2020 року позивач звернувся із заявою до відповідача-1 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки та до відповідача-2 із запитом на інформацію, в якому просив повідомити, чи надавалася йому у 2016-2017 роках додаткова відпустка як учаснику бойових дій відповідно до ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

За наслідками розгляду запиту на інформацію позивача, листом від 03.04.2020 року за вих. №350/154/1/375 відповідач-2, повідомив ОСОБА_1 , що йому додаткова відпустка як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки під час проходження військової служби не надавалася та компенсація за невикористані дні додаткової відпустки не нараховувалася.

У відповідь на заяву позивача, відповідач-1 листом від 14.02.2020 року за вих. № 350/118/490/пс повідомив позивача, що оскільки останній не мав права під час особливого періоду на додаткову відпустку як учасник бойових дій, відповідно компенсація за її невикористання є неможливою.

Вважаючи дії відповідача правомірними позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, є незаконною.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, яким позов задоволено, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Положеннями статті 4 Закону України «Про відпустки» (далі - ЗУ «Про відпустки») установлені такі види відпусток: щорічні відпустки; основна відпустка (ст.6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст.7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст.8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Приписами ст.16-2 ЗУ «Про відпустки» учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з нормами п.12 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до статті 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено порядок надання військовослужбовцям відпусток.

Пунктом 8 статті 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 14 статті 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Пунктом 17 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Відповідно до п.18 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Згідно з приписами п.19 ст.10-1 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (в особливий період під час дії воєнного стану) цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період це - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Зазначений «особливий період» розпочався з 17.03.2014 року, з моменту оприлюднення Указу Президента України №303/2014 «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року і триває на даний час.

Таким чином аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що відпустка є своєрідним гарантованим державою соціальним захистом військовослужбовців та членів їх сімей. Так, поряд із щорічними відпустками, військовослужбовці мають право на отримання і додаткової відпустки. Додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою. Надання військовослужбовцю-учаснику бойових дій пільги у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати протягом 14 календарних днів припинено та поставлено в залежність від наявності або відсутності дії «особливого періоду».

Принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави. Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права. Будь-який необґрунтований та неоднаковий підхід законом заборонений і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Таким чином, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 17.03.2014 року №1126-VI, передбачено оголосити та провести часткову мобілізацію. Отже, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період. В особливий період, з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду, надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки припиняється.

Однак, що норми ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, Військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не було здійснено розрахунку щодо нарахування та виплати останньому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 2016-2017 роки.

Колегія суддів звертає увагу на те, що припинення додаткової відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на таку відпустку в цілому, яке може бути реалізоване в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Зазначений висновок суду узгоджуються з висновками, зазначеними у рішенні Верховного Суду від 16.05.2019 року за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18.

Враховуючи, що в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, однак не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки при звільненні зі служби.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем, як учасником бойових дій, не використано додаткові відпустки у 2016-2017 роках, а отже позивач набув право на отримання грошової компенсації замість них у зв`язку із звільненням зі служби.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи, що Військовою частиною НОМЕР_1 не доведено правомірності своєї бездіяльності, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Військовою частиною НОМЕР_1 щодо не забезпечення виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані у 2016-2017 роках 28 календарних днів відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог про зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані у 2016-2017 роках 28 календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 10 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.

Враховуючи зазначені вище обставини справи колегія суддів вважає, що належним способом захисту для відновлення порушених прав та інтересів позивача буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані у 2016-2017 роках 28 календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служб.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не забезпечення виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані у 2016-2017 роках 28 календарних днів відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Щодо розподілу витрат на професійну правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з нормами частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Положеннями частини 3 статті 134 КАС України визначено, що для цілей судових витрат віднесено:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З огляду на зазначене, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, водночас дані витрати мають бути належним чином документально підтвердженими. Так, в підтвердження, до суду надається договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших понесених стороною витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Зазначені документи мають бути оформлені у визначеному законом порядку та відповідати критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності.

Як встановлено з матеріалів справи, витрати позивача на правову допомогу складаються з підготовки запитів та складання і направлення процесуальних документів по справі (позовної заяви) на суму 2000 грн. 00 коп.

Професійна правнича допомога позивачу у даній справі надавалася відповідно до договору про надання правової допомоги №4/31/1-01/20-юп від 31.01.2020 року, рахунку-фактури №4/31/1-01/20-юп від 31.01.2020 року, квитанції про оплату № 43963156 від 03.02.2020 року у сумі 2 000 грн. 00 коп. та акту виконаних робіт від 30.04.2020 року.

Щодо доводів апелянта про наявність у позивача відповідно до п.9 ч.1 ст.14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" права на безоплатну правову допомогу, колегія суддів не бере їх до уваги, з огляду на те, що відповідно до зазначеного закону особа лише наділена таким правом, водночас чинне законодавство не передбачає обов`язку до його використання.

Таким чином, враховуючи зазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з огляду на зміст та обсяг наданих послуг розмір витрат, понесених на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 , є належним чином обґрунтованим у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 щодо розподілу судових витрат підлягають задоволенню, а понесені позивачем витрати на правничу допомогу у сумі 2000,00 грн. підлягають розподілу шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача, з огляду на подані докази понесених витрат.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1-3 статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 28 грудня 2020 року.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Смілянець Е. С. Сапальова Т.В.