Справа № 380/2960/20
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року справа №380/2960/20

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

при секретарі Ізьо М.І.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Максимова А.О.

представника відповідача та третьої особи - Горбонос І.К.

перекладача - Єннанової Ф.Н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, у якій просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №33-20 від 21.02.2020 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є громадянин Узбекистану та має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних мотивів, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, залишив та не може повернутися до країни походження. В Україні позивач подав до Головного управління ДМС у Львівській області заяву-анкету про визнання його біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, 16.04.2020 позивачу під час візиту до Головного управління ДМС у Львівській області стало відомо, що йому підставі рішенням Державної міграційної служби України № 33-20 від 21.02.2020 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту». Позивач вважає спірне рішення протиправним та таким, що прийняте з порушенням вимог законодавства щодо належного викладення підстав відмови та порядку оскарження прийнятого рішення. Позивач стверджує, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування через політичну діяльність та релігійні погляди, оскільки належить до партії Хізб ут Тахрір аль Ісламі та сповідує релігію іслам. Позивач побоюється переслідування у випадку повернення до Узбекистану, оскільки в Узбекистані відносно нього порушена кримінальна справа та його оголошено в міжнародний розшук за сфальсифікованими звинуваченнями. Вказує, що ним надано докази на підтвердження своєї заяви-анкети, які містяться в матеріалах особової справи відповідача, які не були взяті до уваги при прийнятті оскаржуваного рішення. Просив позов задовольнити.

Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позов, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що рішенням ДМС України від 21.02.2020 №33-20 громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 05.03.2020 Головне управління ДМС України у Львівській області повідомило позивача про прийняте ДМС України рішення про відмову йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (повідомлення №2). Позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у випадку повернення позивача до Республіки Узбекистану він не зазнає серйозної шкоди, визначеної ст. 15 Кваліфікаційної Дерективи ЄС 2011/95EU, п. 13 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту». Зазначив, що матеріали особової справи свідчать про те, що позивач є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір», до якої він вступив в 2011 році перебуваючи в Російській Федерації, відповідно, переслідувань стосовно заявника в країні громадянської належності Республіці Узбекистан за членство в цій партії, бути не могло. Також, жодних підтверджуючих документів стосовно переслідування в ознаками віросповідання в країні громадянської належності позивач не надав, хоча неодноразово чув про переслідування інших членів партії в Узбекистані та Російській Федерації, тому свій приїзд в Україну пояснює тим, що тут можна сповідувати іслам і бути членом партії не заборонено. Позивача, усвідомлює, що переслідування безпосередньо пов`язане з його участю в діяльності забороненої партії «Хізб ут-Тахрір», яка згідно з рішенням Верховного Суду Російської Федерації визнана забороненою. Відповідач стверджує, що на момент вступу позивача до партії «Хізб ут-Тахрір» у 2011 році, на території Російської Федерації дана організація була заборонена, але він свідомо брав участь в партії, не думав покидати її ряди, а навпаки більш організовано проповідував іслам, залучаючи людей до ісламу. Останнє свідчить, що позивач усвідомлював наслідки членства та діяльності у забороненій організації, тобто свідомо порушував чинне законодавство Російської Федерації. Звернув увагу, що діяльність, яка здійснюється від імені організації «Хізб ут-Тахрір» в Україні на теперішній час є незаконною. На переконання відповідача переслідування позивача пов`язане із свідомим порушенням ним чинного законодавства країни громадянської належності (причетність до діяльності забороненої терористичної організації), і його небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій. Отже, враховуючи вищенаведене, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Просив відмовити у задоволенні позову.

Позивач у встановлений судом строк подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що відзив на позов не спростовує доводи позивача наведені у позовній заяві. Зазначив, що відповідачем використана інформація лише з російських та узбекистанських провладних засобів масової інформації або інших упереджених джерел, що не може вважатися посилання на достовірні джерела. Вказав, що позивачем подавалась відповідачу інформація по країні походження, однак така не була жодним чином досліджена та взята до уваги не була. Просив позов задовольнити.

Третя особа у встановлений судом строк пояснень суду не надала.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів, вказаних в позовній заяві та відповіді на відзив, просили позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи заперечив проти задоволення позовних вимог, просив в задоволенні позову відмовити.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 21.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

06.05.2020 ухвалою судді вирішено перейти до розгляду справи № 380/2960/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, за правилами загального позовного провадження.

У підготовчому засіданні 25.08.2020 суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Заслухавши доводи позивача, його представника, представника відповідача та третьої особи, свідка, з`ясувавши обставини, на які позивач та відповідач посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив такі правовідносини.

Суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Узбекистан, у серпні 2016 року перетнув Державний кордон України.

Вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області 26.08.2016, а вдруге 30.10.2020 до ГУ ДМС України у Львівській області, однак двічі отримав відмову в оформленні документів.

Так, 04.04.2018 за результатами розгляду заяви та матеріалів особової справи ОСОБА_1 , проведених співбесід ГУ ДМС України у Львівській області дійшло висновку про очевидну необґрунтованість заяви позивача з підстав відсутності умов передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено Висновком щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

04.04.2018 наказом ГУ ДМС України у Львівській області №88 громадянину Узбекистану ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняте рішення ОСОБА_1 повідомлено повідомленням ГУ ДМС України у Львівській області від 06.04.2018 № 115.

02.08.2018 Державна міграційна служба України рішенням № 76-18 відхилина скаргу ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

01.11.2019 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії.

20.05.2019 Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю.

02.09.2020 Восьмий апеляційний адміністративний суд прийняв постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнив частково; рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2018 року у справі №1340/5152/18 скасував та постановив нове рішення, яким позов задовольнив частково:

визнано неправомірним та скасовано рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 , про яке йдеться в повідомленні Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №116 від 06.04.2018 р. (наказ ГУ ДМС України у Львівській області №88 від 04.04.2018 р.);

визнано неправомірним та скасовано рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_2 , про яке йдеться в повідомленні Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №115 від 06.04.2018 (наказ ГУ ДМС України у Львівській області №89 від 04.04.2018);

визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 76-18 від 02 серпня 2018 року про відхилення скарги ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 77-18 від 02 серпня 2018 року про відхилення скарги ОСОБА_2 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області повторно розглянути заяви від 15.03.2018 щодо визнання громадян Узбекистану ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства;

в решті позову відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2019 у справі № 1340/5152/18 встановлено наступні обставини: « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Узбекистан, має 4 дітей, за віросповіданням мусульманин.

Відповідно до наданої позивачем інформації, країну громадянської належності залишив у 2010 році та легально потрапив в Російську Федерацію у м. Казань, де мешкав там з громадянською дружиною ОСОБА_2 до серпня 2016 року. Також зазначив, що в Узбекистані у нього залишилась дружина ОСОБА_4 , 1981 р.н. та троє дітей донька ОСОБА_5 , 2001 р.н., син ОСОБА_6 , 2003 р.н., донька ОСОБА_7 2005 р.н.

Згідно матеріалів справи №2018LV0017 позивач у серпні 2016 року перетнув Державний кордон України, місце перетину йому не відомо. З відповідною заявою до територіального органу Державної міграційної служби України звернувся вдруге, вперше звертався до ДМС України в Одеській області. У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.03.2018, поданої до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області та у ході проведення співбесіди від 02.04.2018 році повідомив, що у 2010 року легально покинув Республіку Узбекистан та переїхав жити до Російської Федерації (м. Казань). Також, наголосив, що причиною побоювання повернення до країни походження являється переслідування владою Узбекистану мусульманського віросповідання та тиск з боку служби національної безпеки за членство у незареєстрованій на території Узбекистану партії «Хізб ут-Тахрір».

Під час співбесіди 02.04.2018 позивач повідомив, що в країні громадянської належності йому забороняли вивчати та проповідувати Коран, носити бороду. Не дозволяли водити до мечетей дітей, жінкам не дозволяють носити хіджаб. Зазначив, що їм погрожували та викликали до органів служби національної безпеки, позивача особисто внесли в екстремістські списки. До них додому приходив дільничний інспектор, який проводив бесіди.

З 2010 року проживав в м. Казань, там працював різноробочим. У 2011 році під час перебування на території Російської Федерації позивач вступив до організації «Хізб ут-Тахрір». Також до матеріалів особової справи долучено довідку видану інформаційним офісом «Хізб ут-Тахрір» в Україні № 1439/21 від 01.02.2018 року про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був прийнятий в партію в 2011 році, м. Казань, Республіка Татарстан, РФ та на даний момент, після приїзду в Україну прописаний до українського відділення організації.

ОСОБА_1 зазначив, що не може повернутися до країни громадянської належності через сфабриковану проти нього справу та членство в забороненій партії «Хізб ут-Тахрір».

У 2001 році від співробітників правоохоронних структур Узбекистану він дізнався, що перебуває у списку підозрюваних у екстремістській та терористичній діяльності. Позивач зазначає, що через певний час співробітники правоохоронних органів Узбекистану розпочали чинити на нього певний тиск у вигляді проведення з ним неофіційних співбесід щодо поширення ісламської ідеології. Для того, щоб не зазнавати постійного тиску з боку спецслужб він виїхав з Узбекистану до Російської Федерації із сім`єю. На території РФ одразу після в`їзду за міжнародним захистом не звертався через відсутність потреби у такому захисті. В РФ перебував легально, на підставі тимчасової реєстрації. З боку правоохоронних структур РФ проблем не виникало. У 2011 році заявник дізнався від своєї дружини, що його розшукує ФСБ РФ. Згодом ОСОБА_1 заарештували через порушення стосовно нього кримінальних справ на території Узбекистану передбачених ст. 242 ч. 1. ч. 3 п. «а», 244-2 ч. 1 КК Узбекистану, та відносно заявника було застосовано екстрадиційний арешт. Однак РФ не знайшла законних підстав для видачі ОСОБА_1 до країни громадянської належності, що підтверджується постановою прокуратури РФ про скасування запобіжного заходу від 13.12.2011 року після чого його було звільнено з місць позбавлення волі. Разом з тим, як вбачається в матеріалах особової справи в постанові про притягнення до кримінальної відповідальності в якості обвинуваченого від 31 січня 2011 року, проти заявника порушена кримінальна справа через членство в інших заборонених організаціях, таких як « ОСОБА_8 » та « ОСОБА_9 ».

За матеріалами особової справи підтверджується факт звернення ОСОБА_1 за міжнародним захистом у РФ. Паралельно його дружина, яка на той час теж перебувала в РФ, теж звернулися за міжнародним захистом. За результатами звернення їм було надано тимчасовий захист на території РФ. Зі слів заявника, після отримання захисту та звільнення із СІЗО, на нього почали тиснути співробітники ФСБ, пропонували йому співпрацю. Через ситуацію що склалася, він вирішив, виїхати з території РФ, тому не чекав на продовження посвідчення про тимчасовий захист. Не зважаючи на отриманий захист, заявник покинув територію РФ мотивуючи тим, що його переслідують державні органи Російської Федерації, що по своїй суті суперечить наданому в РФ захисту».

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2019, розглянуто по суті заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.03.2018.

За результатами розгляду вказаної заяви, рішенням ДМС України від 21.02.2020 № 33-20 відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пп. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Про рішення ДМС України від 21.02.2020 № 33-20 позивача повідомлено повідомленням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.03.2020 №2.

Даючи оцінку оскаржуваному рішенню ДМС України від 21.02.2020 № 33-20 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд враховує такі обставини.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08.07.2019, у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №3671-VI).

Згідно із п.п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 Закону №3671-VI біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Частиною 7 ст. 7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Статтею 8 Закону №3671-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною 6 ст. 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 11 ст. 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону №3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Вищезазначене підтверджує те, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Своєю чергою заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть бути одержані від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

У даному випадку судом встановлено, що підставою для звернення позивача до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стало те, що він, має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, зокрема його приналежність до партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», у зв`язку з чим він був вимушений покинути спершу Республіку Узбекистану, а згодом і Російську Федерацію, де заборонена діяльності цієї організації та ведуться кримінальні переслідування на підставі звинувачень в тероризмі.

Щодо діяльності політичної партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі» (інша назва - «Партія ісламського визволення») (далі - ХТІ), суд встановив наступне.

Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як "екстремістська" за пропаганду ідей утворення ісламської держави ( ОСОБА_10 ), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" заборонена як "терористична організація", є Росія.

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 №1014-р. "Российскую газету" визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску "Российской газеты" №4130 від 28.07.2006 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під №17 у якому значиться "Партія ісламського визволення" ("Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі").

Водночас "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011) та 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, "Аль-Каїді" та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями (http: ІНФОРМАЦІЯ_2 " не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm).

Згідно з інформацією з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об`єктивними, не відносить діяльність "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" до терористичної та/або екстремістської.

Суд звернув увагу, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" на території України.

Також констатовано, що Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто його членство у "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" не є перешкодою при прийнятті відповідного рішення.

Як слідує із змісту висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.02.2020 у справі №2018LV0017 позивач у своїй заяві зазначив, що не може повернутися в країну громадянської належності, оскільки його там переслідують спецслужби Республіки Узбекистан, а в Російській Федерації, де отримав тимчасовий притулок, оскільки там переслідують членів та прихильників партії «Хізб ут-Тахрір».

Зі змісту висновку ГУ ДМС у Львівській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.02.2020, відмовляючи позивачу у наданні захисту в Україні, відповідач виходив з того, що на момент вступу позивача в ряди партії в 2011 році дана організація була заборонена, але останній свідомо брав участь в партії, не думав покидати її ряди, а навпаки більш організовано проповідував іслам, залучаючи людей до ісламу.

На переконання відповідача, позивач усвідомлював, що переслідування безпосередньо пов`язане з його участю в діяльності забороненої партії «Хізб ут-Тахрір», яка згідно з рішенням Верховного Суду Російської Федерації від 14.02.2003 №ГКПИ 03-16, "Партія ісламського визволення" ("Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі") визнана терористичною, а її діяльність на території Російської Федерації заборонена.

На підставі вищенаведеного, відповідач дійшов висновку, що переслідування позивача пов`язане із свідомим порушенням ним чинного законодавства країни громадянської належності (причетність до діяльності забороненої терористичної організації), і його небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій.

Враховуючи вищенаведене, зроблено висновок, що немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

При цьому, суд наголошує, що спірне рішення прийняте за результатами розгляду заяви позивача по суті, на виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2019, оскільки попередній раз позивачу за результатами розгляду його заяви було відмовлено у в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили Восьмий апеляційний адміністративний суд встановив ряд фактів у даній справі, які в силу ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують доказування.

Зокрема, у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2019 у справі № 1340/5152/18 судом встановлено, що «всупереч вимогам законодавства України, відповідачі використовували лише інформацію з російських провладних засобів масової інформації, що не може вважатись посиланням на достовірні джерела. В свою чергу зазначив, що інформація по країні походження з авторитетних джерел, зокрема, доповіді Human rights watch, Amnesty International та інші підтверджують обгрунтованість заяв позивачів.

Як це вбачається з інформації по країні походження, взятої з незалежних джерел, про що вказує апелянт в апеляційній скарзі, в Узбекистані та Російської Федерації широко практикуються переслідування за ознакою віро сповідування, зокрема, за сповідування ісламу. Дана інформація, як це зазначає скаржник, подавалась до відповідачів, але не була взята при винесенні оскаржуваних рішень.

На переконання суду апеляційної інстанції, ситуація у країні походження є доказом суб`єктивності побоювань стати жертвою переслідувань, що мало бути перевірено при розгляді заяв-анкет позивачів від 15.03.2018.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті даного рішення не було враховано те, що з наявної у матеріалах справи ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.06.2018 у справі № 442/3396/18, яка була залишена в силі Апеляційним судом Львівської області 19.06.2018 та набрала законної сили зазначено: «...Як вбачається з матеріалів справи, 12.03.2018 до Генеральної прокуратури України надійшов запит заступника Генерального прокурора Републіки Узбекистану від 16.02.2018 за вих. № 26/13-45-18 8969, відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах про вирішення питання стосовно видачі ОСОБА_1 ( ОСОБА_11 ), для притягнення до кримінальної відповідальності за злочини, передбачені п.б ч. 1 ст. 159, ч. 1 ст. 242, п.п. а, в ч. 3 ст. 244-1, ч. 1 ст. 244-2 КК Рecпубліки Узбекистан...». Дане рішення набрало законної сили.

Суд погоджується з аргументами скаржника, що офіційний запит, як це встановлено в судовому рішенні про видачу позивача до країни громадянської належності, був надісланий 12.03.2018, що і стало підставою для подачі додаткових доказів до компетентних органів та підтвердження своїх побоювання новими обставинами, що і було реалізовано за заявами 15.03.2018.»

Оскільки загальна ситуація з правами людини ні в Республіці Узбекистан, ні в Російській Федерації після залишення її позивачем не покращилася, суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення як до країни походження, так і Росії.

З огляду на викладені фактичні обставини, згідно з запропонованими у п.п. 4 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI дифініцій "додаткового захисту" та "особи, яка потребує додаткового захисту", суд дійшов висновку, що позивач відповідає ознакам біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки він змушений був прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози його свободі в країні походження через побоювання переслідувань за його політичну та релігійну належність та застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажає повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Вказане в ході розгляду цієї справи відповідачем у жодний спосіб не спростовано.

Доцільно зауважити, що лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 27.10.2017 №5/2/1-21078, як підстава для відмови у визнанні біженцем чи наданні додаткового захисту позивачам не є достатнім доказом спростування аргументів позивача, оскільки є надто узагальненим, не стосується конкретних осіб та не носить індивідуального характеру.

Суд вважає безпідставними доводи Головного управління ДМС України у Львівській області наведені у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.02.2020, що переслідування позивача пов`язане із свідомими порушеннями ним чинного законодавства країни громадянської належності (причетність до діяльності забороненої терористичної організації), і його небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій.

Також незважаючи на той факт, що обґрунтовані побоювання позивача зазнати переслідувань, негідного поводження був зафіксований в рішенні суду, що набрало законної сили, відповідач всупереч вимогам закону продовжує стверджувати, що "заявник не повідомляє про застосування щодо нього негідного або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання".

Вказані факти у сукупності, на думку суду, свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіткнутися позивач у разі його повернення в країну походження Республіку Узбекистан чи Російську Федерацію, оскільки позивач в силу релігійних переконань не відмовляється від своєї причетності до Хізбут-Тахрір аль-Ісламі, тому очевидним є те, що у разі його повернення до Росії йому загрожує кримінальне переслідування за участь у забороненій в Росії організації. Внесені в російське кримінальне законодавство у 2013-2014 роках зміни, переводять цей злочин з категорії злочинів невеликої тяжкості в категорію тяжких та особливо тяжких злочинів, за яке передбачено покарання аж до довічного ув`язнення.

В судовому засіданні судом допитано як свідка ОСОБА_12 , який підтвердив, що дійсно ОСОБА_1 є членом політичної партії Хізбут-Тахрір аль-Ісламі. Зазначив, що порушення прав мусульман та членів партії Хізбут-Тахрір аль-Ісламі наявні як у країні походження Узбекистані так і у Росії. Вказав на те, що позивач розшукується спецслужбами Узбекистану та є запит щодо екстрадиції позивача.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що при розгляді заяви позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідачем належним чином не досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачем в цій заяві, анкеті та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Республіці Узбекистану та Російській Федерації й не спростовано можливості загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Відтак, Державною міграційною службою України необґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що відбувся поверхневий та формальний підхід до розгляду поданої позивачем заяви.

Під час судового розгляду справи встановлено, а відповідачем не спростовано те, що під час винесення оскаржуваного рішення ним не було досліджено та враховано вищенаведені обставини, а тому таке рішення не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності, передбаченим п.3 і п.8 ч.2 ст.2 КАС України.

Як передбачено ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №33-20 від 21.02.2020 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 13 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Як встановлено судом, спірне рішення ДМС України прийнято 21.02.2020, а повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту скеровано позивачу лише 05.03.2020 за № 4601.4.3-3137/46.2-20, що свідчить про порушення вимог ч. 13 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Отже, при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08.07.2011р пов`язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим оскаржувані рішення є протиправним та таким, що підлягають скасуванню.

Щодо позовної вимоги зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає таке.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 26.06.2011 (із змінами та доповненнями) передбачено, що відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Верховний Суд у постанові від 25.10.2018 у справі №815/2691/15 зазначив, що суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частинами 3 та 4 ст. 245 КАС України встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту слід зазначити, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи за нього інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

З огляду на викладене, для належного захисту порушеного права особи, з врахуванням встановлених вище обставин та наявної компетенції відповідача, суд вважає за необхідне зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.03.2018 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та вирішити питання, щодо якого звернувся з такою заявою, прийняти рішення, з врахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Позовна вимога в частині зобов`язання відповідача визнати громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не підлягає задоволенню.

Окрім того, суд наголошує, що у даній ситуації, рішення по суті прийнято відповідачем вперше, оскільки постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2019 у справі № 1340/5152/18 визнано протиправним та скасовано рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 .

Частинами 1, 2 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З врахуванням викладеного, доводи позивача є частково обґрунтованими, підтвердженими письмовими доказами, а відтак позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем не понесено судові витрати, відсутні підстави для компенсування останніх за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №33-20 від 21.02.2020 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.03.2018 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 28.12.2020.

Суддя Р.М. Брильовський