Справа № 160/6053/20
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

17 грудня 2020 року м. Дніпросправа № 160/6053/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дурасової Ю.В.,
суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 (головуючий суддя Олійник В.М.)

у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки, як особі з інвалідністю внаслідок війни, за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення, яке позивач отримував, станом на день звільнення з військової служби 30.11.2017 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як особі з інвалідністю внаслідок війни, за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.11.2017 року та середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку;

- встановити відповідачу місячний строк подання звіту про виконання судового рішення.

Позов обґрунтовано тим, що з 01.08.1993 р. по 30.11.2017 р. позивач проходив військову службу в Збройних силах України. 24.10.2017 р. наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 398 його звільнено в відставку відповідно до пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за підпунктом б (за станом здоров`я). Вважає, що при звільненні з військової служби йому не була виплачена грошова компенсація за невикористану соціальну відпустку за період з 2015 р. по 2017 рік, що передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також ст. 16-2 Закону України "Про відпустки". На думку позивача, така бездіяльність відповідача є протиправною, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки, як особі з інвалідністю внаслідок війни, за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення, яке він отримував станом на день звільнення з військової служби 30.11.2017 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як особі з інвалідністю внаслідок війни, за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.11.2017 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як особі з інвалідністю внаслідок війни, за період з 2015 р. по 2017 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Також вказано про те, що стосовно вказаних виплат існує спір між позивачем та військовою частиною, а також те, що правовідносини, які виникли між сторонами, не підпадають під дію вищевказаної статті КЗпП України. Тому суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення вимоги позивача про нарахування і виплату середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум за період з 2015 по 2017 рік по день фактичного розрахунку.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку, та в цій часині позов задовольнити. Вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати і випалити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку - дійшов помилкового висновку, вказавши, що якщо між сторонами щодо виплат існує спір, то правовідносини не підпадають під дію статті 117 КЗПП. Посилається на те, що є підстави для зобов`язання відповідача нарахувати і випалити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.

Матеріали справи місить відзив відповідача на апеляційну скаргу, однак колегія суддів апеляційної інстанції не бере його до уваги, оскільки відзив надійшов до суду апеляційної інстанції 22.12.2020, а саме, після дати розгляду цієї справи (17.12.2020).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 позивач з 01.08.1993 р. по 30.11.2017 р. проходив військову службу в Збройних Силах України. 24.10.2017 р. наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №398 позивача звільнено з військової служби відповідно до пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за підпунктом б (за станом здоров`я). Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 153 від 30.11.2017 р., позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлений на військовий облік до Новомосковського ОМВК Дніпропетровської області.

Під час проходження військової служби позивач безпосередньо приймав участь у бойових діях по захисту територіальної цілісності України та внаслідок отриманого поранення признаний інвалідом війни 3 групи, що підтверджується Довідкою про безпосередню участь в антитерористичній операції №4913 від 26.06.2015 року та посвідченням інваліда війни 3 групи серія НОМЕР_2 від 15.07.2015 року.

Однак, при звільненні з військової служби позивачу не була виплачена грошова компенсація за невикористану соціальну відпустку з 2015 року по 2017 рік.

У зв`язку з цим 22 квітня 2020 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію додаткової відпустки, як інваліду війни, за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення, яке отримував станом на день звільнення з військової служби 30.11.2017 року. Відповіді на зазначену заяву позивач не отримав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 року №504/96-ВР, норми КЗПП України.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Діючи в межах апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції переглядає лише рішення в частині не задоволення вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.

Підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги - використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

При цьому, згідно частини 14 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення зазначених в абзацах 1 та 2 цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Слід зазначити, що норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", як і Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" - не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби, зокрема, і в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період з 2015 р. по 2017 р., що стало підставою для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

Отже, при відсутності спору про розмір виплачуваних при звільненні сум, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Натомість, наявність спору щодо розміру виплачуваних при звільненні сум, так само як і наявність спору про право особи на відповідні виплати, не дає підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а лише починаючи з періоду коли вичерпано спір, тобто ухвалено судове рішення.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Водночас, частиною 2 статті 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже вказана норма регулює питання сплати відшкодування в разі повного або часткового задоволення позову щодо невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗПП.

Питання про право позивача на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій за спірний період вирішено рішенням у даній справі і у відповідача існує обов`язок щодо його виконання.

При цьому період, в який розглядався спір, суд апеляційної інстанції не може визнати затримкою при розрахунку, оскільки в судовому порядку вирішувався спір між сторонами про наявність чи відсутність у позивача права на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій.

Після вирішення такого спору в судовому порядку та встановлення права позивача на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій за спірний період у відповідача виникає обов`язок по виплаті зазначених сум, оскільки спір вирішено в судовому порядку.

При цьому, в разі зволікань відповідача щодо виплати компенсації за невикористану відпустку після набрання законної сили рішенням суду від 09.09.2020, позивач може звернутися з позовом про нарахування і виплату середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку (тобто з моменту набуття рішенням суду законної сили, яким вичерпано спір про право особи щодо компенсації за невикористану додаткову відпустку).

Крім того, статтею 117 КЗПП України, на яку посилається позивач, регулюєтеся питання наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум.

Натомість в спорі, який вирішено Дніпропетровським окружним адміністративним судом від 09.09.2020 у даній справі, першочергове питання стосувалося наявності чи відсутності у позивача права на одержання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (а не розміру виплат). Водночас, матеріали справи не містять будь-яких даних, що позивач на час звільнення зі служби був незгоден з розміром нарахованих та не виплачених сум.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Такі висновки суду сформовані з урахуванням правової позиції Верховним Судом, висловленої зокрема у постановах від 24 січня 2018 року у справі № 807/1502/15 та від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17 та постанови Верховного Суду від 07.08.2019 по справі №802/2360/17-а (адміністративне провадження №К/9901/62312/18).

Також, Указом Президента України від 10.12.2008 за №1153/2008 затверджено «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Вказаним «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

На відміну від зазначеного спеціального законодавства, КЗпП України не регулює питання проходження військової служби.

Зокрема, ст.3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому, положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Аналогічне застосування норм права здійснено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.01.2020 по справі №560/2342/19 (адміністративне провадження №К/9901/1886/20).

Також, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст.117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статті 116, 117КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Тобто, з прийняттям судового рішення, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судове рішення, що прийняте на користь позивача.

Таким чином колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

З огляду на результати апеляційного розгляду та характер спірних правовідносин судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 23.12.2020.

Головуючий суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова