Справа № 200/9725/20-а
Суддя: Михайлик А.С.
Дата ухвалення: 2020-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2020 р. Справа№200/9725/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Михайлик А.С. розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

за участю:

секретаря судового засідання Столяренко Я.С.

представника відповідача Кододова А.В.

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправною відмови у складенні висновку про повернення надміру сплачених коштів по єдиному внеску з Державного бюджету, яку оформлено листом від 17.09.2020 № 72695/10/05-99-04-30; зобов`язання підготувати висновок про повернення надміру сплачених сум з єдиного соціального внеску в сумі 35 411,46 грн. шляхом перерахування на поточний рахунок та подання зазначеного висновку для виконання до відповідного територіального орану Державної казначейської служби України, що здійснює казначейське обслуговування відповідних бюджетних коштів та повернення надміру сплачених сум податків.

За змістом викладеного у позові позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення помилково сплаченого єдиного соціального внеску у серпні 2020 року в сумі 35 411,46 грн. Листом від 17.09.2020 відповідач повідомив позивача про відмову в поверненні надмірно сплаченого єдиного внеску, посилаючись на відсутність за даними облікової картки позивача переплати. Позивач зазначив, що він зареєстрований фізичною особою підприємцем, з 01.01.2012 перебуває на спрощеній системі оподаткування, проте, починаючи 2014 року не здійснює підприємницьку діяльність, будь-яких доходів як фізична особа-підприємець не отримує. З липня 2012 року по березень 2020 року позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «Комбінат «Придніпровський», який, під час нарахування та сплати заробітної плати, сплачував як страхувальник єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон №2464) метою збору ЄСВ є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Зазначена мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску. Позивач вважає, що перебування у трудових відносинах та отримання як застрахованою особою заробітної плати, на яку нараховується та з якої сплачується єдиний соціальний внесок, виключає обов`язок сплати ним, як особою, яка зареєстрована як фізична особа підприємець, єдиного внеску, якщо при цьому підприємницьку діяльність він фактично не здійснює та доходів не отримує.

Таким чином, позивач наполягає на тому що сума помилково сплаченого ним у серпні 2020 року єдиного соціального внеску, облікована відповідачем в рахунок погашення недоїмки з єдиного соціального внеску фізичної особи-підприємця, є надміру сплаченою та підлягає поверненню.

У обґрунтування заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу зазначено, що на підтвердження заявлених вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, надаються: копія договору про надання правової допомоги № 2808/20 від 28.08.2020, укладеного із адвокатським об`єднанням «КС ПАРТНЕРС» (адвокат Стрижак Є.Ю.); квитанція № 22 від 28.08.2020 про сплату на підставі договору 5000,00 грн та квитанцію № 29 від 15.10.2020 про сплату на підставі договору 5000,00 грн, акт виконаних робіт від 15.10.2020, ордер адвоката. Представник позивача у судове засідання не прибув, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідач надав суду відзив на позов, в якому просив суд відмовити позивачу в задоволенні заявлених вимог. В обґрунтування незгоди із позовом зазначив про відсутність підстав повернення сплачених позивачем коштів в сумі 35 411,46 грн., оскільки зазначена сума відповідає сумі нарахованих позивачу зобов`язань з єдиного внеску за період з 20.10.2014 по 19.07.2019 станом на день звернення позивача із заявою про повернення в обліковій картці позивача відсутня переплата з єдиного внеску.

Крім цього, відповідач зазначив, що надана позивачем заява про повернення коштів не відповідає встановленій формі.

У наданому відзиві на позов відповідач просив суд зменшити суму заявлених позивачем до відшкодування судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу, посилаючись на їх завищену вартість.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала викладене у відзиві, просила суд відмовити позивачу в задоволенні заявлених вимог.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26.10.2020 провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Ухвалою від 04.11.2020 судом перейдено до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 17.11.2020, яке відкладалося на 30.11.2020 для витребування доказів, та на 11.12.2020 у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. Ухвалою від 11.12.2020 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті на 21.12.2020.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є внутрішньо переміщеною особою, згідно довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи фактичним місцем проживання позивача є: АДРЕСА_1 .

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до державного реєстру 19.12.2001 внесений запис № 2 013296 про реєстрацію позивача фізичною особою-підприємцем. Згідно свідоцтва платника єдиного податку позивач з 01.01.2012 перебуває на спрощеній системі оподаткування зі ставкою податку 5% з видом діяльності 63.99. надання інших інформаційних послуг, не віднесених до інших угрупувань. Згідно відомостей з ЄДР підприємницьку діяльність ОСОБА_1 припинено19.06.2020.

З трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 вбачається, що позивач в період з 02.07.2012 по 31.03.2020 працював у ПрАТ «Комбінат «Придніпровський». В довідці ПрАТ «Комбінат «Придніпровський» від 27.08.2020 № 210 зазначено, що дохід ОСОБА_1 за 2012 рік становить 49 130,91 грн, ЄСВ 18 266,87 грн; за 2013 рік дохід становить 91 899,08 грн, ЄСВ 34 164,66 грн; за 2014 рік дохід становить 121 757,10 грн, ЄСВ 41 841,12 грн; за 2015 рік дохід становить 197 570,16 грн, ЄСВ 66 865,10 грн; за 2016 рік дохід становить 217 667,45 грн, ЄСВ 46 927,18 грн; за 2017 рік дохід становить 308 588,85 грн., ЄСВ 61 546,46 грн, за 2018 рік дохід становить 372 454,46 грн., ЄСВ 81 939,97 грн, за 2019 рік дохід становить 464 945,78 грн., ЄСВ 93 833,94 грн, за 2020 рік дохід становить 179 088,63 грн., ЄСВ 26 879,34 грн.

В інтегрованій картці позивача за платежем згідно коду класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, що обрали спрощену систему оподаткування) станом 31.07.2020 обліковувалася недоїмка в сумі 35 441,46 грн, що виникла 19.07.2019. Відповідно до наданих відповідачем документів зазначена недоїмка складається з нарахувань єдиного соціального внеску в мінімальному розмірі, відображеного ГУ ДПС у Донецькій області в обліковій картці позивача: 3 квартал 2014 року 1266,91 грн; 4 квартал 2014 року - 1267,95 грн; 1 квартал 2015 року - 1267,95 грн; 2 квартал 2015 року - 1267,95 грн; 3 квартал 2015 року - 1323,27 грн; 4 квартал 2015 року - 1434,51 грн; 1 квартал 2016 року- 909,48 гр; 2 квартал 2016 року- 941,16 грн; 3 квартал 2016 року - 957 грн; 4 квартал 2016 року - 990 грн; 1квартал 2017 року - 2112,00 грн; 2 квартал 2017 року - 2112,00 грн; 3 квартал 2017 року - 2112,00 грн; 4 квартал 2017 року - 2112,00 грн; 1 квартал 2018 року - 2457,18 грн; 2 квартал 2018 року - 2457,18 грн; 3 квартал 2018 року - 2457,18 грн; 4 квартал 2018 року - 2457,18 грн; 1 квартал 2019 року - 2754,18 грн; 2 квартал 2019 року - 2754,18 грн.

Згідно квитанцій від 17.08.2020 № 18491-1051-121351612 та №18491-1051-121350775 позивач перерахував кошти в сумі 20 000,00 грн та 15 11,46 грн на рахунок НОМЕР_2 за платежем згідно коду класифікації доходів бюджету 71040000.

04.09.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою від 31.08.2020, в якій просив повернути на картковий рахунок помилково сплачені ним кошти в сумі 35411,46 грн. (реквізити: отримувач: Головне управління ДПС у Донецькій області, ЄДРПОУ 43142826, банк отримувача: Казначейство України, МФО 899998, р/р 4000565), що були ним перераховані 17.08.2020 у зв`язку із нездійсненням ним підприємницької діяльності та сплату єдиного внеску підприємством-роботодавцем.

17.09.2020 листом № 72695/10/05-99-04-30 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для повернення надмірно сплаченого єдиного внеску, оскільки станом на 16.09.2020 у ІС Податковий блок в ІКП позивача за кодом платежу 71040000 єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. тих, що обрали спрощену систему оподаткування та осіб, що провадять незалежну професійну діяльність, відсутня переплата в сумі 35 411,46 грн.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ, ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного соціального внеску (надалі ЄСВ) на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати, повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом № 2464-VI.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктами 1, 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VІ встановлено, що платниками єдиного внеску є:

роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» 03.10.2017 № 2148-VIII, який набрав чинності 11.10.2017, внесено зміни у частину 8 статті 9 Закону № 2464-VI: в абзаці першому слово і цифру "і 5" замінено цифрами і словом "5 та 5-1"; абзац третій викладено в такій редакції: "Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок"; абзац четвертий виключено.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 6 Закону №2464 платник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно абзацу 1 пункту 1 та пункту 3 частини 1 статті 7 Закону № 2464 ЄСВ нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. Сума ЄСВ не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення нею підприємницької діяльності Законом № 2464-VI не врегульовано.

Суд зазначає, що соціальне страхування є складовим елементом системи соціального захисту. Сплата єдиного соціального внеску є формою участі особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Мета такої участі полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо). Необхідними умовами для сплати особою ЄСВ є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, що є базою для нарахування ЄСВ. Дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. За відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявної бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Зазначене правове регулювання дає підстави дійти висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, які зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору ЄСВ законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Відповідно до постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 (ЄДРСР 86203700), від 02.04.2020 у справі №620/2449/19 (ЄДРСР 88575374) особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником ЄСВ за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону № 2464 щодо сплати ЄСВ особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час вибору і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно доданих реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (індивідуальні відомості про застраховану особу) встановлено, що позивач працював у ПрАТ «Комбінат «Придніпровський» (ідентифікаційний код юридичної особи в ) та отримував заробітну плату, за позивача страхувальником сплачувались страхові внески в період з 3 кварталу 2014 по 2 квартал 2019 року.

Згідно відомостей облікової картки сплачені позивачем кошти згідно квитанцій від 17.08.2020 № 18491-1051-121351612 та №18491-1051-121350775 відображені в рахунок погашення недоїмки з ЄСВ виниклої за період з 3 кварталу 2014 по 2 квартал 2019 року.

Суд зазначає, що Закон №2464 не містить норм щодо обов`язку фізичної особи - підприємця сплачувати ЄСВ у разі, коли такою особою фактично не ведеться підприємницька діяльність. Факт державної реєстрації фізичною особою підприємницької діяльності не зобов`язує таку особу до її ведення. Законом не визначено обов`язку фізичної особи - підприємця сплачувати ЄСВ за себе самостійно у разі, коли така особа не веде підприємницьку діяльність, а працевлаштована як найманий працівник за трудовим договором і ЄСВ за неї сплачує роботодавець.

Наданою позивачем до суду копією виписки з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 підтверджено сплату страхувальником його роботодавцем ЄСВ за застраховану особу (позивача) протягом 2014-2019 років.

Оскільки основоположним принципом збору ЄСВ є обов`язковість законодавчого визначення умов і порядку його сплати, відсутність у законі конкретної вказівки на необхідність сплати ЄСВ у вищеописаному випадку свідчить на користь висновку про відсутність у позивача обов`язку з його сплати.

Враховуючи наведене вище та відсутність відомостей про отримання позивачем доходів в результаті здійснення ним підприємницької діяльності, суд дійшов висновку про відсутність у позивача обов`язку зі сплати подвійного ЄСВ у період з 2014 року до 2019 року включно.

Таким чином, відповідачем безпідставно відображено сплачені позивачем кошти в сумі 35 411,46 грн у серпні 2020 року як сплату зобов`язань з єдиного внеску як фізичної особи-підприємця за період з 3 кварталу 2014 року по 2 квартал 2019 року, оскільки враховуючи сплату в наведений період ЄСВ за позивача роботодавцем ПрАТ «Комбінат «Придніпровський» в розмірі, не меншому мінімального соціального внеску, наведені кошти фактично є надмірно сплаченими позивачем в рахунок сплати єдиного соціального внеску.

Процедура зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення платникам, на яких згідно із Законом покладено обов`язок нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, надміру та/або помилково сплачених коштів єдиного внеску визначена Порядком зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 16.01.2016 №6 (далі за текстом Порядок №6).

Відповідно до пп.1 п.5 Порядку № 6 повернення коштів здійснюється у випадках: надмірної або помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на відповідний рахунок 3719.

Згідно з п.6 Порядку № 6 повернення коштів здійснюється на підставі заяви платника про таке повернення.

З огляду на п.7 Порядку № 6 у разі надходження заяви про повернення коштів з рахунку 3719 підрозділ органу доходів і зборів, на який покладено функцію адміністрування єдиного внеску, у строк не більше ніж десять робочих днів з дати реєстрації заяви проводить перевірку наданої платником інформації.

Заява залишається без задоволення у таких випадках: невідповідність заяви формі, визначеній у додатку 1 до цього Порядку; недостовірність викладеної у заяві платника інформації; подання заяви не за місцем обліку надміру та/або помилково сплачених сум єдиного внеску; наявність у платника заборгованості зі сплати єдиного внеску та/або фінансових санкцій.

У разі відмови в задоволенні заяви про повернення коштів з рахунку 3719 платнику єдиного внеску підрозділом органу доходів і зборів, на який покладено функцію адміністрування єдиного внеску, надається повідомлення за підписом посадової особи із зазначенням причин відмови.

У разі задоволення заяви про повернення коштів з рахунку 3719 підрозділ органу доходів і зборів, на який покладено функцію адміністрування єдиного внеску, передає заяву з відміткою про підтвердження повернення коштів до підрозділу органу доходів і зборів, відповідального за ведення обліку платежів та складання звітності.

Підрозділ органу доходів і зборів, відповідальний за ведення обліку платежів та складання звітності, у строк не більше ніж три робочих дні з дня отримання заяви з відміткою про підтвердження повернення коштів на підставі даних інформаційної системи готує висновок за формою згідно з додатком 2 до цього Порядку та два примірники Реєстру висновків про повернення надміру та/або помилково сплачених коштів єдиного внеску за формою згідно з додатком 3 до цього Порядку. Висновки реєструються в журналі обліку висновків про повернення надміру та/або помилково сплачених коштів єдиного внеску за формою згідно з додатком 4 до цього Порядку та протягом одного робочого дня від дати їх реєстрації разом з примірником Реєстру висновків передаються до підрозділу органу доходів і зборів, відповідального за ведення фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку.

Пунктом 8 Порядку № 6 визначено, що на підставі висновку та у строк не пізніше ніж три робочих дні з дня його реєстрації підрозділ органу доходів і зборів, відповідальний за ведення фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку, нижчого рівня оформлює розрахунковий документ на повернення коштів з рахунку 3719, на який їх було сплачено, та направляє його відповідному управлінню (відділенню) Державної казначейської служби України у районі, районі у місті, місті обласного, республіканського значення.

Управління (відділення) казначейства на підставі розрахункового документа органу доходів і зборів нижчого рівня перераховує кошти за рахунок поточних надходжень за день з відповідного рахунку 3719 на рахунок платника, зазначений у заяві, відкритий у банку або органі казначейства.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про невідповідність заяви позивача формі, що встановлена Порядком № 6 через їх невідповідність дійсним обставинам, оскільки наявна в матеріалах справи заява містить всі необхідні реквізити заяви відповідно до встановленої форми. Отже, враховуючи підтвердження наявними в матеріалах справи документами звернення позивача із заявою встановленої форми про повернення йому помилкового сплаченого єдиного соціального внеску в розмірі 35411,46 грн та додання до цієї документів, необхідних для формування відповідачем висновку про повернення надмірно/помилково сплачених коштів з державного бюджету та із врахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, відмова відповідача в поверненні позивачу коштів, оформлена листом від 17.09.2020 з підстав відсутності переплати за даними особового рахунку є протиправною.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання протиправною відмови у складенні висновку про повернення надміру сплачених коштів по Єдиному внеску з Державного бюджету, що оформлено листом від 17.09.2020 № 72695/10/05-99-04-30 та зобов`язання підготувати висновок про повернення надміру сплачених сум по єдиному внеску в сумі 35 411,46 грн. шляхом перерахування на поточний рахунок та наявність підстав для їх задоволення.

Вимоги позивача про зобов`язання відповідача направити висновок до органів державного казначейства не підлягають задоволенню через їх передчасність.

Отже, заявлений позивачем позов підлягає частковому задоволенню

Розглянувши клопотання позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат із сплати судового збору у сумі 1681,60 грн та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, під час задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, що належать відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

В матеріалах справи наявні квитанції про сплату позивачем судових витрат в сумі 1681,60 грн та витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Враховуючи часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Донецькій області судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 840,80 грн.

Відповідно до положень частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката належать розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

У постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі 200/14113/18-а зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Під час визначення суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Європейським судом з прав людини у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України та від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інші проти України зазначено, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Загальна сума витрат на правову допомогу згідно акту виконаних робіт становить 10 000,00 грн, та складається з наступного: усна консультація тривалістю 1 година вартістю 500,00 грн, написання листа до ГУ ДПС у Донецькій області тривалістю 3 години вартістю 1000,00 грн, отримання та підготовка необхідної інформації по справі: підготовка адвокатських запитів, підготовка правової позиції, аналіз судової практики та збирання доказів тривалістю 9 годин вартістю 3500,00 грн, підготовка та подання позову тривалістю 7 годин вартістю 5000,00 грн.

Враховуючи наведені обставини, оцінені докази, а також зміст та обсяг наданих послуг, суд вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги необґрунтованим /завищеним та таким, що до задоволення повністю не належить.

Суд критично оцінює співмірність розміру судових витрат, пов`язаних із наданням адвокатом послуги із збирання доказів у вигляді відомостей з місця роботи позивача про отриману заробітну плату, отримання відомостей про сплачену суму ЄСВ від пенсійного фонду та про отримані доходи від податкової служби в електронному вигляді, жоден з яких не містить позначки про надання його на адвокатський запит, на які згідно акту виконаних робіт адвокат витратив 9 годин вартістю 3500,00 грн. З огляду на таке, на переконання суду, розмір коштів, заявлений позивачем до відшкодування за надання такої послуги, належить зменшенню.

У постанові Верховного Суду від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18 (ЄДРСР 86333445) зазначено, що розмір витрат обумовлений об`єктивною тривалістю часу, яку мав витратити адвокат під час супроводу справи, якістю та об`ємом підготовлених матеріалів, а також складністю питань, що були предметом касаційного перегляду.

Надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України суд зазначає, що з питання подвійної сплати ЄСВ як застрахованою особою та фізичною особою підприємцем наявні рішення Верховного Суду.

Дослідивши надані документи на підтвердження обґрунтованості розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що розмір витрат сплачених адвокату позивачем , у заявленому розмірі 10000 грн не є співмірним із складністю справи та фактично витраченим часом на виконання робіт за наведеним в акті переліком.

Суд дійшов висновку, із врахуванням наведеного вище та часткового задоволення заявлених позивачем вимог обґрунтованим, що об`єктивним і таким, що підпадає під критерій розумності, є визначення вартості послуг адвоката у сумі 3000,00 грн, тому за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Донецькій області на користь позивача належать стягненню витрати на правничу допомогу з урахуванням оптимально витраченого часу для надання допомоги та часткового задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене вище, на підставі положень закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 139, 194, 205, 241-243, 245, 246, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління ДПС у Донецькій області у складенні висновку про повернення надміру сплачених коштів по Єдиному внеску з Державного бюджету, що оформлена листом від 17.09.2020 № 72695/10/05-99-04-30.

Зобов`язати Головного управління ДПС у Донецькій області підготувати висновок про повернення ОСОБА_1 надміру сплачених сум по єдиному внеску в сумі 35 411,46 грн. шляхом перерахування на поточний рахунок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Донецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3 860 (три тисячі вісімсот шістдесят) гривень 40 коп., з яких: витрати по сплаті судового збору в сумі 860 (вісімсот шістдесят) гривень 40 коп. та витрати на правову допомогу - 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до пп. 15.5 п. 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення складено 30.12.2020.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління ДПС у Донецькій області (відповідач) , адреса: 87500, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Італійська, 59.

Суддя А.С. Михайлик