Справа № 300/2781/20
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2020-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без розгляду
"29" грудня 2020 р. справа № 300/2781/20
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Боршовського Т.І., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -
В С Т А Н О В И В:
Ухвалою від 28.10.2020 суд відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Ухвалою від 16.12.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, у зв`язку із невідповідністю адміністративного позову вимогам, встановлених частиною 6 статті 161, частиною 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також - КАС України).
Ухвала суду про залишення позовної заяви без руху від 16.12.2020 ОСОБА_1 отримав наручно 18.12.2020.

22.12.2020 через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшла заяву позивача про поновлення строку звернення до суду, в якій вказано на дотримання ОСОБА_1 строків звернення до суду з цим позовом. В обґрунтування таких доводів позивач зазначив, що до спірних правовідносин підлягають застосування норми частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, згідно якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. На переконання позивача невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Також мотивуючи свою позицію щодо дотримання строку звернення до суду, позивач посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 31.10.2019 у справі № 825/598/17, від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 та рішення Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013 та № 9-рп/2013 від 15.10.2013.

Вирішуючи питання повноти виконання позивачем вимог ухвали суду від 16.12.2020 і усунення виявлених судом недоліків позовної заяви, суддя виходить із таких підстав та мотивів.

З огляду на зміст позовної заяви, позивач серед іншого, просить стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації вартості за неотримане майно) за період з 11.10.2019 по день фактичної виплати заборгованості грошової компенсації вартості за не отримане речове, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.04.2020 терміном 202 дня.

Отже основним предметом цього адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Обов`язок роботодавця (органу призначення) щодо повного розрахунку/виплати із працівником всіх сум, які належать йому в день звільнення, та відповідний обов`язок роботодавця виплати середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за весь період такої несвоєчасної виплати, регламентований статтями 116 і 117 Кодексу законів про працю України (надалі по тексту також КЗпП України).

Разом з тим, положення коментованих статей КЗпП України не визначають строків звернення до суду у даній категорій спірних правовідносин.

У контексті вказаного суд відзначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина 1 статті 94 КЗпП України, частина 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці").

Стаття 2 Закону України "Про оплату праці" у редакції, чинній на час звільнення у 2019 році позивача, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (надалі по тексту також - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 за № 5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за № 114/8713.

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.

Також Розділ 3 даної Інструкції визначає перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці.

Так, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні є іншими виплатами, що не належать до фонду оплати праці (пункти 3.9 Інструкції).

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати допомоги/компенсації/індексації) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною винагородою, що входить до такої структури.

Відповідне відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоч і розраховується, виходячи із середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Аналогічні чи близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (пункт 34), від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 60) і від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц (пункт 53).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник згідно приписів частини 2 статті 233 КЗпП України має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Виходячи із коментованих вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду, ''середній заробіток (суми, які нараховуються працівникам) за час затримки розрахунку при звільненні'' відрізняється за юридичною змістом від ''заробітної плати'', а відтак необмежені строки звернення до суду не застосовуються до середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні як суми, які мають/можуть бути нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Окремо, в контексті вказаного належить відрізняти юридичний зміст і поняття ''заробітна плата'' (частина 2 статті 233 КЗпП України) та ''виплата всіх сум, що належать працівникові від установи, організації на день звільнення'' (статті 116, 117 КЗпП України).

В частині першого, йдеться про право на звернення до суду на стягнення невиплаченої заробітної плати незалежно від обставини дійсного перебування у трудових відносинах чи звільнення, без обмеженням будь-яким строком.

Щодо другого, то визначено право на виплату середнього заробітку за затримку у виплаті всіх сум, належних на день звільнення. При цьому, суми, які належні на день звільнення поділяються на виплати, які складають заробітну плату (з усіма її складовими згідно розділу І та ІІ Інструкції), і виплати, які такими не є (розділ ІІІ Інструкції).

Щодо останніх, то працівник повинен звернутися до суду на їх виплату у строки, встановлені законом. Такі строки не встановлені частиною 2 статті 233 КЗпП України, так як кошти: "середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні (суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні)'' не можуть бути виплаченими у день звільнення, оскільки вони є компенсацією за недотримання роботодавцем/органом призначення вимог статті 116 КЗпП України.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

В той же час, вирішуючи питання дотримання у спірному випадку строків звернення до суду, слід також враховувати й таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 зазначила:

"7. Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо".
Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (надалі по тексту також - Закон № 3477-IV) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (надалі по тексту також - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").

В пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі "Мушта проти України" Європейський суд з прав людини нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

Отже, за практикою Європейський суд з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Таким чином, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2019 у справі № 9901/896/18.

За правилами частини 1 статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 цього Кодексу).

Такий позов ОСОБА_1 подав через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду 13.10.2020.

Як встановлено судом при розгляді матеріалів позовної заяви від 13.10.2020, за доводами ОСОБА_1 , остаточний розрахунок з ним Військова частина НОМЕР_1 провела 29.04.2020, на підтвердження чого позивач подав довідку військової частини від 07.10.2020 за № 350/484/1/1583, отриману за його зверненням від 22.09.2020.

Згідно доданої до заяви від 22.12.2020 виписку по банківському рахунку в АТ "Комерційний банк "ПриватБанк" від 18.12.2020, фактично кошти на рахунок позивача в сумі 28054,56 грн. надійшли 04.05.2020.

Проте до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся лише 13.10.2020, тобто через більш як п`ять місяців після зарахування на його рахунок (фактичного отримання) належних йому при звільненні коштів (грошової компенсації вартості за не отримане речове майно).

Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом строку звернення до суду з цим позовом.

Таких же правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22.01.2020 у справі № 620/1982/19 (адміністративне провадження № К9901/33237/19) та від 04.12.2019 у справі № 815/2681/17 (адміністративне провадження № К/9901/23663/18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5статті 242 КАС України).

На виконання вимог ухвали суду від 09.12.2020 позивач подав заяву 21.12.2020, в якій в частині дотримання строків звернення до суду, зокрема зазначив:

- "...Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 116 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум...";
- "...невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку...";
- "...позивач, розуміючи, що може вільно розпоряджатися правом на звернення до суду без обмеження будь-яким строком, будучи учасником бойових дій, звернувся до адміністративного суду з цією позовною заявою, як тільки настала фізична можливість це зробити.".
Вивчаючи і перевіряючи кожний аргумент позивача окремо, суддя виходить із таких підстав і мотивів.

По перше, "невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням", - так дійсно така невиплата являється триваючим порушенням, однак воно припиняється із дня виплати/зарахування на рахунок особи належних їй виплат, на які працівник має право згідно умов трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законом. У спірному випадку порушення у відношенні до ОСОБА_1 , з дати звільнення завершилося датою виплати коштів грошової компесанції за неотримане речове майно.

По друге, "роботодавець не звільняється від відповідальності щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні" так, суд погоджується із такими твердженнями, більше того такий обов`язок визначений статтею 117 КЗпП України. Втім, для застосування даної норми закону до роботодавця/органу призначення в примусового порядку слід своєчасно реалізувати право на звернення/ініціювання виконання останнім власного коментованого обов`язку. Зазначене право, як зазначено вище по тексту ухвали, обмежене строком звернення до суду, передбаченим частиною 5 статті 122 КАС України.

По третє, суддя вважає неправильним трактування ОСОБА_1 висновків Конституційного Суду, викладених у рішення № 8-рп/2013 від 15.10.2013 та № 9-рп/2013 від 15.10.2013, оскільки невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, однак не виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до триваючого правопорушення, оскільки порушення у спірному випадку припинилося з дня виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

По четверте, в частині "фізичної неможливості звернення до суду у межах строку встановленого процесуальним законодавством", то ОСОБА_1 на підтвердження вказаної обставини не надано суду жодного доказу.

Як вказує позивач в позовній заяві зарахування коштів в сумі 28054,56 грн. на його рахунок мало місце 29.04.2020.

Ухвалою від 16.12.2020 суд зобов`язав позивача надати належні докази того, що з 29.04.2020 до 07.10.2020 він не знав про зарахування на його банківський рахунок в сумі 28054,56 гривень, а саме виписку про рух коштів за вказаним рахунком за період з 01.04.2020 по 22.09.2020, в тому числі щодо невикористання/використання отриманої компенсації вартості за не отримане речове майно у розмірі 28054,56 грн. за період з 29.04.2020 (дати зарахування коштів на рахунок) по 22.09.2020 (дату звернення позивача до відповідача за інформацією).

Позивач надав суду виписку про рух коштів по рахунку в АТ КБ ПриватБанк за період з 02.04.2020 по 22.09.2020. Судом встановлено з інформації з вказаної виписки по рахунку, що за період з 02.04.2020 до 01.05.2020 року позивач активно користувався банківськими послугами, залишок коштів на рахунку станом на 01.05.2020 становив 6858,71 грн. 04.05.2020 на рахунок позивача у вказаній банківській установі, зараховано 28054,56 грн. компенсації за речове майно від В/ч НОМЕР_1 . Наступного дня 05.05.2020, позивач зняв готівку в банкоматі з вказаного банківського рахунку на загальну суму 12000 грн. 08.05.2020 року позивач також зняв з вказаного банківського рахунку в банкоматі готівку на суму 1500 грн., а 29.05.2020 - на суму 8000 грн. та 30.05.2020 ще на суму 13800 грн., після чого залишок коштів станом на 30.05.2020 становив 17,69 грн.

За таких обставин, суд не може погодитися з доводами позивача про те, що про виплату йому компенсації за речове майно він дізнався лише 07.10.2020 з довідки В/ч НОМЕР_1 від 07.10.2020, оскільки інформація з виписку про рух коштів по рахунку в АТ КБ ПриватБанк за період з 01.04.2020 по 30.05.2020 підтверджує той факт, що позивач дізнався про виплату відповідачем коштів компенсації за речове майно в день їх надходження на його банківський рахунок 04.05.2020. Отже, саме з цієї дати й розпочався перебіг строку звернення до суду з цим позовом.

В сукупності вказаного вище, позивач не обґрунтував дотримання строків звернення до суду та не подав доказів на підтвердження існування об`єктивних причин, які унеможливили подання позовної заяви у строк, встановлений процесуальним законом.

Мотиви і аргументи, які визначені ОСОБА_1 у заяві від 22.12.2020 не можуть розцінюватися як поважні причини пропуску строку звернення до суду, а відтак суд вказує на невиконання в повному обсязі вимог ухвали суду від 16.12.2020 про залишення позовної заяви без руху.

Отже, судом не встановлено поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до пункту 8 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Згідно з частиною 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не вказав поважних причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, суд дійшов висновку позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, залишити без розгляду.

Керуючись статями 122, частиною 3 статті 123, пунктом 8 частини 1 статті 240, статтями 248, 256, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій - залишити без розгляду.

Ухвала суду про залишення позову без розгляду може бути оскаржено в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя /підпис/ Боршовський Т.І.