Справа № 420/10949/20
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2020-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
20.10.2020 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону , в якому позивач просить суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 20 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2015, 2016, 2017 роки; за 70 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки; за 75 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з органів прокуратури 23 березня 2020 року;

2. Зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону (вул. Пироговська, 11, м. Одеса, 65012, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Болградським РВ УМВС України в Одеській області 05.04.1999) грошову компенсацію за 20 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2015, 2016, 2017 роки; за 70 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки; за 75 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з органів прокуратури 23 березня 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він проходив військову службу у Збройних Силах України з 30.07.2005 та з 28.07.2006, відряджений у розпорядження Генерального прокурора України. З 28.07.2006 до 14.08.2012, проходив військову службу на прокурорсько-слідчих посадах військової прокуратури Південного регіону України, яка входила до складу Генеральної прокуратури України. З 14.08.2012 до 31.01.2015 проходив службу (працював) на прокурорсько-слідчих посадах у прокуратурі Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, яка входила до складу Генеральної прокуратури України. З 31.01.2015 до 23.03.2020 проходив військову службу на прокурорсько-слідчих посадах військової прокуратури Південного регіону України, яка входила до складу Генеральної прокуратури України.

У позові вказано, що наказом військового прокурора Південного регіону України від 23.03.2020 № 321к позивача звільнено з органів прокуратури, а саме звільнено з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні управління процесуального керівництва військової прокуратури Південного регіону України, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено, для подальшого проходження військової служби у розпорядження Міністерства оборони України.

Як стверджує ОСОБА_1 під час служби в органах прокуратури, до моменту звільнення з органів прокуратури, він перебував на грошовому забезпеченні у військовій прокуратурі Південного регіону України.

Позивач вказує, що наказом Генерального прокурора України від 05.02.2020 № 66 «Про окремі питання забезпечення початку роботи спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах обласних прокуратур)» - «Військову прокуратуру Південного регіону України» перейменовано у «Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Як стверджує ОСОБА_1 , у період з 08.04.2015 до 09.07.2015 він безпосередньо брав участь в антитерористичній операції та з 23.10.2015 має статус учасника бойових дій, про що видано відповідне посвідчення серії НОМЕР_3 .

З посиланням на положення ст.82 Закону України «Про прокуратуру», позивач зазначає, що фактично, в 2016-2020 роках, визначена статтею 82 Закону України «Про прокуратуру», додаткова відпустка йому не надавалась, у тому числі з огляду на наявність в країні особливого періоду. Припинення вказаної відпустки, на час особливого періоду також не означає припинення права на відпустку (взагалі), яке також може бути реалізовано шляхом одержання грошової компенсації відпустки особі.

Нормативно обґрунтовуючи власні доводи положеннями ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки», позивач вказує, що з 2016 року до 23.03.2020, зазначена додаткова відпустка, як прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, йому не надавалась, у зв`язку з чим він має право на виплату компенсації за невикористану у 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роках вказану додаткову відпустку, тобто за 5 років - 75 календарних днів. Компенсацію за невикористану додаткову відпустку позивач не отримував.

Крім того, оскільки позивач є учасником бойових дій, з жовтня 2015 року він має право на щорічну оплачувану додаткову відпустку строком - 14 календарних днів, згідно п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Однак, з жовтня 2015 року до 2019 року зазначена додаткова відпустка, як учаснику бойових дій, ОСОБА_1 не надавалась, у зв`язку з чим, він має право на виплату компенсації за невикористану у 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роках зазначену додаткову відпустку, тобто за 5 років - 70 календарних днів. Компенсацію за невикористану додаткову відпустку, не отримував.

Під час проходження служби у Військовій прокуратурі Південного регіону України у зв`язку із введенням особливого періоду та вказівкою Заступника Генерального прокурора України - Головного військового прокурора інформаційний лист №10/5/1-1007-589 окв-вих.15 від 04.12.2015, зазначені додаткові відпустки, позивач не використовував, компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток не отримував.

У позові також зазначено, що з липня 2015 року, відповідно до вимог ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» тривалість щорічної відпустки ОСОБА_1 за нормами цього Закону повинна складати 35 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду до місця проведення відпустки та назад (10 років вислуги). Разом з тим, під час проходження служби у Військовій прокуратурі Південного регіону України, через службову завантаженість йому не було надано (використано) у повному обсязі дні щорічної основної відпустки, а саме: 5 календарних днів за 2015 рік, 5 календарних днів за 2016 рік, 10 календарних днів за 2017 рік (тобто за ці 3 роки - 20 календарних днів). Компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки позивач не отримував, що підтверджується копією довідки № 11-427 вих.-20 від 12.02.2020.

Як вказує ОСОБА_1 , 29.07.2020, він звернувся до військового прокурора Південного регіону України щодо виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки та невикористані дні щорічної основної відпустки, однак 13.10.2020 отримав відмову, яка викладена у листі від 28.08.2020 № 18-2874 вих. 20 за підписом тимчасово виконуючого обов`язків військового прокурора Південного регіону України ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію:

- за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019,2020 роки, передбаченої ст. 82 Закону України «Про прокуратуру»;

- за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 16-2 Закону України «Про відпустки»;

- за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2015, 2016, 2017 роки, передбаченої ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Ухвалою суду від 26.10.2020 року судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в порядку ст.262 КАС України.

16.11.2020 року (вх.№48565/20) від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону вважає адміністративний позов ОСОБА_1 необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

У відзиві вказано, що ОСОБА_1 під час проходження військової служби у період з 2015 по березень 2020 року був відряджений до органів прокуратури України. З посиланням на положення ст. 4 Закону України «Про відпустки», відповідач вказує, що відпустки у цей період позивачу надавалися як військовослужбовцю відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З посиланням на положення ч. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідач вказує, що додатковими відпустками, передбаченими законодавство України, зокрема, є:

- додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік для учасника бойових дій (ст. 16-2 Закону України, «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»);

- додаткова оплачувана відпустка строком 15 календарних днів для прокурора, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років (ч. 2 ст. 82 Закону України «Про прокуратуру»).

У відзиві зазначено, що під час проходження військової служби, як зазначає Позивач, станом на 23.03.2020 (дата його направлення для подальшого проходження військової служби у розпорядження Міністерства оборони України) частину щорічної основної та вказаних додаткових відпусток не використав.

Нормативно обґрунтовуючи власні доводи положеннями ч.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, відповідач вказує, що лише у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткових відпусток, передбачених ч. 2 ст. 82 Закону України «Про прокуратуру», ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України! «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Як зазначено відповідачем, на підставі наказу виконувача обов`язків військового прокурор Південного регіону України від 23.03.2020 № 321к позивач був звільнений з посади прокурора відділу, виключений зі списків особового складу прокуратури Військової прокуратури Південного регіону України та направлений для подальшого проходження військової служб у розпорядження Міністерства оборони України. Отже, звільнення позивача з військової служби не відбулося. З урахуванням того, що ОСОБА_1 з військової служби не звільнявся та продовжує проходити військову службу у Збройних Силах України право на компенсацію невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2015-2017 роки, додаткової відпустки як учаснику бойових дій (передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») за 2015-2019 роки та додаткової відпустки як прокурору, який має стаж в органах прокуратури понад 10 років (передбаченої ч. 2 ст. 82 Закону України «Про прокуратуру»), за 2016-2020 роки у нього наразі не виникло, через що його права не порушені.

З урахуванням викладеного відповідач вважає, що вказане право могло виникнути у позивача лише після його звільнення з військової служби, виплатна компенсації за невикористані дні відпусток здійснюватиметься тим органом, який звільнить ОСОБА_1 з військової служби.

Зважаючи на вищевикладене, Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

18.11.2020 року (вх.№48914/20) від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву є необґрунтованою, не відповідає дійсності, діючому законодавству України.

Позивачем додатково вказано, що відповідно до листа виконувача обов`язків начальника Департаменту планово-фінансової діяльності бухгалтерського обліку та звітності головного бухгалтера Офісу Генерального прокурора Поліщук Н. від 03.07.2020 № 21- 2355 вих-20, управлінням правового забезпечення Офісу Генерального прокурора надано роз`яснення, що положення частини 2 статті 82 Закону України «Про прокуратуру», щодо додаткової оплачуваної відпустки має поширюватися на військових прокурорів за умови наявності у них стажу роботи в органах прокуратури понад 10 років (копія листа додається; оригінал листа наявний у Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Південного регіону та Офісі Генерального прокурора України). Тобто, відповідно до цього роз`яснення, яке було надано управлінням правового забезпечення Офісу Генерального прокурора України, військовослужбовцям військових прокуратур, які мають стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, також відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Закону України « Про прокуратуру» надається додаткова оплачувана відпустка, а у разі звільнення з органів прокуратури, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки. Відтак, підставою для виплати позивачу, як прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, грошової компенсації за невикористані у 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки зазначеної додаткової відпустки, тобто за 5 років - 75 календарних днів, є лише звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури, а не з військової служби.

Як стверджує позивач, Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, не передбачений порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям військових прокуратур, оскільки такий порядок визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування Структури та умови оплати праці працівників органів прокуратури». За таких підстав грошове утримання прокурорів, слідчих військових прокуратур, забезпечення їх діяльності здійснювалось Офісом Генерального прокурора, а не Міністерством оборони України. Будь-яких правових підстав у Міністерства оборони України виплачувати ОСОБА_1 наведені вище грошові компенсації за невикористані відпустки - немає.

Позивач зазначає, що під час проходження військової служби в органах прокуратури йому нараховувалось, виплачувалось грошове забезпечення та інші види виплат відповідно до Закону України «Про прокуратуру», п. 3 розділу II Прикінцеві І перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (в редакції Закону №113-ІХ від 19.09.2019) Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників органів прокуратури» постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2015 № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій», якими визначені та затвердженні схеми посадових окладів працівників прокуратур, яким він і був.

За таких підстав, на думку позивача, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 . Міністерством оборони України після звільнення з військової служби наведенні вище компенсації, відповідно до вимог Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Наказ) є, неможливим, тому що, цей Наказ не регламентує і не передбачає виплату грошового забезпечення та будь-яких компенсацій військовослужбовцям військових прокуратур. У випадку звільнення з військової служби зі Збройних Сил України, фінансовий орган Міністерства оборони України не може застосовувати Закон України «Про прокуратуру», п. 3 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (в редакції Закону N9113-ІX від 19.09.2019), Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників органів прокуратури» постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2015 № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» для нарахування, оскільки ці нормативно-правові акти, не застосовуються до військовослужбовців Збройних Сил України. Тому застосування цих норм Міністерством оборони України, щодо виплати пощивачуаведених вище компенсацій за невикористані відпустки буде незаконним, що взагалі унеможливить отримання ним передбачених Законами України грошових компенсацій за невикористані відпустки.

І тому, як стверджує ОСОБА_1 , саме Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону, а не Міністерство оборони України, зобов`язано врахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані ним щорічні основні та додаткові відпустки.

26.11.2020 року (вх.№50385/20) від представника відповідача до суду надійшли заперечення, в який наведено раніше викладені у відзиві доводи та обґрунтування.

Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.1 ст.120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

З урахуванням положень ч.1 ст.120, ч.6 ст.120 КАС України, ст.258 КАС України, дана адміністративна справа вирішується судом у межах строку, визначеного ст. 258 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України з 30.07.2005 та з 28.07.2006, відряджений у розпорядження Генерального прокурора України.

З 28.07.2006 до 14.08.2012 ОСОБА_1 проходив військову службу на прокурорсько-слідчих посадах військової прокуратури Південного регіону України, яка входила до складу Генеральної прокуратури України.

Як вказано у позові, з 14.08.2012 до 31.01.2015 ОСОБА_1 проходив службу (працював) на прокурорсько-слідчих посадах у прокуратурі Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, яка входила до складу Генеральної прокуратури України.

З 31.01.2015 до 23.03.2020 ОСОБА_1 проходив військову службу на прокурорсько-слідчих посадах військової прокуратури Південного регіону України, яка входила до складу Генеральної прокуратури України.

Наказом військового прокурора Південного регіону України від 23.03.2020 № 321к (а.с.16) керуючись ст.ст.11,17 Закону України «Про прокуратур» та відповідно до п.154 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/200 позивача звільнено з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні управління процесуального керівництва військової прокуратури Південного регіону України, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено, для подальшого проходження військової служби у розпорядження Міністерства оборони України.

У наказів вказано, що календарна вислуга років ОСОБА_1 станом на 23.03.2020 року складає 16 років 7 місяців 09 днів.

Як стверджує ОСОБА_1 та не спростовано відповідачем під час служби в органах прокуратури, до моменту звільнення з органів прокуратури, він перебував на грошовому забезпеченні у військовій прокуратурі Південного регіону України.

Наказом Генерального прокурора України від 05.02.2020 № 66 «Про окремі питання забезпечення початку роботи спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах обласних прокуратур)» - «Військову прокуратуру Південного регіону України» перейменовано у «Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.21-23).

У період з 08.04.2015 до 09.07.2015 позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, що підтверджується довідкою №61/448 (а.с.18) та з 23.10.2015 має статус учасника бойових дій, про що видано відповідне посвідчення серії НОМЕР_3 .

З наданої до суду копії довідки Військової прокуратури Південного регіону України від 12.02.2020 року №11/427вих-20 (а.с.24)т судом встановлено, що за період проходження військової служби у Військовій прокуратурі Південного регіону України позивач використав основні щорічні відпустки у кількості:

- 30 календарних днів за 2015 рік;

- 30 календарних днів за 2016 рік;

- 25 календарних днів за 2017 рік;

- 35 календарних днів за 2018 рік;

- 26 календарних днів за 2019 рік.

У довідці вказано, що за 2020 рік (по 12.02.2020) щорічну основну відпустку позивач не використовував та інші додаткові відпустки ОСОБА_1 не надавались, відповідних рапортів від останнього не надходило.

29.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся до військового прокурора Південного регіону України із заяво. (а.с.25-27) щодо виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки та невикористані дні щорічної основної відпустки.

У відповідь на вказану заяву листом від 28.08.2020 № 18-2874 вих. 20 за підписом тимчасово виконуючого обов`язків військового прокурора Південного регіону України Сиводєда І.С., позивачу було доведено наступне:

«…Військова прокуратура Південного регіону України, відповідно до ст. 22 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та здійснює розрахунки виключно в межах бюджетних призначень затверджених головним розпорядником коштів.

Отже, за погодженням з розпорядником бюджетних коштів вищого рівня та збільшенням відповідного кошторису, може буде прийнято рішення про виплату Вам грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 2 ст. 82 Закону України «Про прокуратуру», про що Вас буде повідомлено.

Щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій, інформуємо.

На час Вашого переведення до Збройних сил України, для подальшого проходження служби, з Вами був проведений повний розрахунок відповідно до діючого законодавства, який не передбачав бажаних Вами виплат. Вказані Вами виплати здійснюються військовослужбовцям які звільняються з військової служби.

Відповідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Вважаючи бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 20 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2015, 2016, 2017 роки; за 70 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки; за 75 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з органів прокуратури 23 березня 2020 року протиправною, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Спірні правовідносини регулюються, зокрема, але не виключно, Законом України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки», Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Законом України «Про прокуратуру» 1697-VII від 14.10.2014.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Так, як встановлено судом з наказу №321К позивача звільнено з посади прокурора відповідно до відповідно до п.154 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/200.

Згідно п.154 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/200 військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період) за їх згодою можуть бути відряджені в інтересах оборони держави та її безпеки до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів із залишенням на військовій службі, але зі звільненням із займаної посади з дальшим призначенням на посаду відповідно до Переліку посад, що заміщуються військовослужбовцями Збройних Сил України, інших військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення у державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, а також державних та комунальних навчальних закладах, та граничних військових звань за цими посадами, який затверджується Президентом України.

Для заміщення вакантних посад у державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, державних та комунальних навчальних закладах їх керівники надсилають до Міністерства оборони України письмовий запит про основні характеристики зазначених посад та професійні, освітні і кваліфікаційні вимоги, яким повинні відповідати військовослужбовці для зайняття таких посад.

На підставі письмового запиту Міністерством оборони України здійснюється добір військовослужбовців для відрядження на посади в державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, державних та комунальних навчальних закладах.

Рішення про відрядження військовослужбовців приймається Міністром оборони України.

Відрядження оформлюється на підставі письмового запиту керівника державного органу, підприємства, установи, організації, державного та комунального закладу освіти, рапорту військовослужбовця та відповідного подання наказами Міністра оборони України.

Про призначення відряджених військовослужбовців на посади керівники державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних закладів освіти письмово повідомляють Міністерство оборони України.

Відповідно до п.154 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/200 за погодженням із Міністерством оборони України керівник державного органу, підприємства, установи, організації, державного та комунального навчального закладу звільняє з посад відряджених військовослужбовців та направляє їх у розпорядження Міністерства оборони України:

після виконання визначеного обсягу робіт оборонного характеру;

за зверненням військовослужбовця;

у разі невиконання військовослужбовцем обов`язків за займаною посадою.

За потреби Міністр оборони України має право у будь-який час відкликати з державного органу, підприємства, установи, організації, державного та комунального навчального закладу відряджених військовослужбовців, повідомивши про таке відкликання їх керівників з наданням відповідної заміни.

Звільнені з посади відряджені військовослужбовці направляються в місячний строк у розпорядження Міністерства оборони України з приписом, службовою характеристикою та наказом (розпорядженням) про звільнення з посади.

До зазначеного строку не включається час перебування військовослужбовців у відпустці, відрядженні, на лікуванні чи під вартою.

Після повернення в розпорядження Міністерства оборони України військовослужбовці призначаються на посаду з урахуванням рівня їх освіти, фізичної підготовки та стану здоров`я, але не нижчу за ту, з якої вони відряджалися.

Пунктом 155 вказаного Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/200 визначено, що за відрядженими до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів військовослужбовцями та членами їх сімей зберігаються всі гарантії та пільги, передбачені законодавством для військовослужбовців. Виплата грошового забезпечення та надання інших видів забезпечення відрядженим військовослужбовцям здійснюється у порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Згідно з статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки», або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Згідно з ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 01.01.2019 систему прокуратури України становили зокрема військові прокуратури. До військових прокуратур належали Головна військова прокуратура (на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України), військові прокуратури регіонів (на правах регіональних), військові прокуратури гарнізонів та інші військові прокуратури (на правах місцевих), перелік яких визначається в Додатку до цього Закону.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 01.01.2019, військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керувались Законом України «Про прокуратуру» і проходили військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України. Тобто, останні мали статус військовослужбовців.

Згідно з ст. 83 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 01.01.2019, на військовослужбовців військової прокуратури поширювались усі передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими законодавчими актами про військову службу соціальні і правові гарантії.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.82 Закону України «Про прокуратуру», прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Згідно пункту 10 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці та члени їх сімей, які мають право на пільги, гарантії та компенсації відповідно до цього Закону, користуються пільгами, гарантіями та компенсаціями, встановленими для громадян України законами та іншими нормативно-правовими актами, а також рішеннями органів місцевого самоврядування. Якщо такі особи одночасно мають право на отримання однієї і тієї ж пільги, гарантії чи компенсації з кількох підстав, то їм надається за їх вибором пільга, гарантія чи компенсація тільки з однієї підстави, крім випадків, передбачених законами.

Отже, оскільки, Закон України «Про прокуратуру» встановлює єдність статусу прокурора, а Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (п. 10 ст. 14) надає право вибору пільги, гарантії чи компенсації за однієї із підстав визначених вказаним Законом та іншими Законами України, то позивачу , у якого стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років гарантовано право на отримання щорічної основної відпустки з урахуванням додаткових 15 календарних днів (ч. 2 ст. 82 Закону України «Про прокуратуру»), що узгоджується із п. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якого військовослужбовцям інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

В той же час, зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 вважає, що з липня 2015 року, відповідно до вимог ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» тривалість моєї щорічної відпустки за нормами цього Закону повинна складати 35 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду до місця проведення відпустки та назад (10 років вислуги).

Так, відповідно до ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Як вже вказано вище, пунктом 155 вказаного Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/200 визначено, що за відрядженими до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів військовослужбовцями та членами їх сімей зберігаються всі гарантії та пільги, передбачені законодавством для військовослужбовців. Виплата грошового забезпечення та надання інших видів забезпечення відрядженим військовослужбовцям здійснюється у порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Тобто, на позивача поширюються гарантії ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в тому числі, щодо наявності у нього права на щорічну основну відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів.

Як вже встановлено судом, позивач є учасником бойових дій.

Отже, ОСОБА_1 у відповідності з статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» має право на додаткову відпустка як учасник бойових дій зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Згідно з пунктом 17 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Відповідно до пунктом 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Згідно з до пунктом 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Окрім цього, визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Також, надано визначення мобілізації та демобілізації в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З сукупного аналізу зазначених норм випливає, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Проте, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби у військовій прокуратурі.

Крім того, слід зазначити, що у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

З наведеного можна прийти до висновку, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Однак, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».

Також, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

З аналізу вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Аналогічна позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №620/4218/18. Так, відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Витрати, пов`язані з оплатою щорічних відпусток, здійснюються за рахунок коштів підприємств, призначених на оплату праці, або за рахунок коштів фізичної особи, у якої працюють за трудовим договором працівники, а в установах та організаціях, що утримуються за рахунок бюджетних коштів, оплата відпусток провадиться з бюджетних асигнувань на їх утримання.

Фінансування видатків на відшкодування витрат на оплату відпусток, що надаються особам, віднесеним до категорії учасників бойових дій, провадиться відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.1994 «Про порядок надання пільг, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Отже, джерела покриття витрат на щорічні відпустки і вищезазначені додаткові відпустки різні.

Наказом №321к позивач був звільнений з відповідної посади Військової прокуратури Південного регіону України, виключений зі списків особового складу Військової прокуратури Південного регіону України та всіх видів забезпечення та направлений на подальше проходження військової служби.

При цьому, приписами статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено підстави звільнення військовослужбовців з військової служби, серед яких відсутня така підстава як звільнення із займаної посади.

Отже, вищевказаним наказом позивач не звільнявся з військової служби, а тому відсутні підстави для виплати йому компенсація за всі невикористані ним дні щорічної основної та додаткової відпустуrи як учаснику бойових дій.

Водночас, як встановлено судом стаж роботи позивача в органах прокуратури складає понад 10 років.

Отже, позивач як військовий прокурор, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років та на якого, в тому числі, поширюються гарантії визначені Законом України «Про прокуратуру», у відповідності з ст.82 Закону України «Про прокуратуру», має право на додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

При цьому, Закону України «Про прокуратуру» не врегульовано порядок та строки розрахунку з прокурором при звільненні, а також виплата компенсації за не використані дні щорічної відпустки.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Оскільки Закон України «Про прокуратуру» не врегульовано порядок та строки розрахунку з прокурором при звільненні, зважаючи, що право на отримання на додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів за стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років у позивача наявне саме відповідно до Закону України «Про прокуратуру», суд вважає, що питання виплати компенсації за невикористані дні даної відпустки ОСОБА_1 повинна здійснюватись відповідно до приписів Кодексу законів про працю України.

За приписами ст.83 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), ч.1 ст.24 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР), у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Ст.117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у ст.ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність

Зважаючи на вищевикладене, оскільки наказом військового прокурора Південного регіону України від 23.03.2020 № 321к (а.с.16) керуючись ст.ст.11,17 Закону України «Про прокуратур» та відповідно до п.154 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/200 позивача звільнено з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні управління процесуального керівництва військової прокуратури Південного регіону України, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено, для подальшого проходження саме військової служби у розпорядження Міністерства оборони України, суд вважає, що при звільнені з військової прокуратури ОСОБА_1 , який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років та на якого, в тому числі, поширюються гарантії визначені Законом України «Про прокуратуру», повинно було здійснено компенсацію за невикористані дні відпустки право на яку визначено частиною 2 статті 82 Закону України «Про прокуратуру».

В той же час, суд зазначає, що кількість невикористаних позивачем календарних днів додаткової відпустки та розмір грошового забезпечення, з якого повинна розраховуватись компенсація повинні визначатись саме відповідачем, який наділений відповідними дискреційними повноваженнями.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України, ст. 6 КАС України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до пункту d Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011 р.: Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії підлягає частковому задоволенню шляхом:

- визнання протиправною бездіяльності Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні на підставі наказу №321к від 23.03.2020 року компенсації за невикористані дні додаткової відпустки право на отримання якої він набув відповідно до ч.2 ст.82 Закону України «Про прокуратуру» як прокурор, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років;

- зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки право на отримання якої він набув відповідно до ч.2 ст.82 Закону України «Про прокуратуру» як прокурор, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 205, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні на підставі наказу №321к від 23.03.2020 року компенсації за невикористані дні додаткової відпустки право на отримання якої він набув відповідно до ч.2 ст.82 Закону України «Про прокуратуру» як прокурор, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років.

Зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки право на отримання якої він набув відповідно до ч.2 ст.82 Закону України «Про прокуратуру» як прокурор, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону (вул.Пироговська, буд.11, м.Одеса, 65012, ).

Суддя С.М. Корой

.