Справа № 640/5476/20
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2020-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2020 року м. Київ № 640/5476/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Огурцов О.П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Апарату Верховної Ради України

про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ), в якому просить стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 82 226,06 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно відмовлено у виплаті належної суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, надав суду відзив на позовну заяву обґрунтований тим, що роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта є народний депутат України, який самостійно здійснює підбір помічників-консультантів, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів в межах загального фонду, а також несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень. Саме народний депутат України визначає, хто з його помічників-консультантів прикріплюється для кадрового і фінансового обслуговування до апарату Верховної Ради України, а хто - до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування. Трудові відносини, які виникають між народним депутатом України та помічниками-консультантами жодним чином не залежать від відповідача, а здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями. Відповідно Чинним законодавством України не передбачено жодного іншого джерела для здійснення будь-яких виплат помічникам-консультантам, окрім фіксованого фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

01.06.2020 до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій, крім первинної позовної вимоги, позивач заявляє також вимогу про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною першою статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У даному випадку, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, а отже позивач має право на зміну (збільшення, зменшення, уточнення) позовних вимог не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання. Разом з тим, судове засідання по цій справи не проводиться, оскільки справа розглядається без виклику сторін, а тому зазначений строк обмежується тридцятьма днями з дня відкриття провадження у справі.

Провадження в адміністративній справі відкрито 12.03.2020, а отже позивач мав право на подання заяви про зміну позовних вимог, враховуючи продовження строків у зв`язку з введенням карантину, до 12.04.2020 включно.

Судом встановлено, що уточнений позов подано позивачем 01.06.2020, а отже після закінчення процесуального строку на вчинення процесуальних дій щодо зміни позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у прийнятті уточненої позовної заяви.

Під час судового розгляду справи судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 28.11.2014 працював за строковим трудовим договором на посаді помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу».

27.08.2019 розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1305-к помічників-консультантів народних депутатів України VIII скликання Верховної Ради України, повноваження яких достроково припинено, звільнено із займаних посад 29.08.2019 у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України). Вказано провести виплату компенсацій згідно зі статтею 19 Закону України «Про відпустки» у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України.

Згідно з додатком до цього Розпорядження № 1305-к у ОСОБА_1 наявні 138,5 днів невикористаної основної відпустки. Відповідно до розрахункового листа за серпень місяць 2019 року позивачу була нарахована компенсація за невикористану відпустку за 0,5 днів у розмірі 224,45 грн. Тобто, залишок днів невикористаної відпустки, що підлягають компенсації у позивача складає 138 календарних днів.

Листом Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України - керуючого справами від 27.09.2019 № 15/25-1576 (172291) надано інформацію на момент звільнення економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України ОСОБА_2 було недостатньо для того, щоб здійснити виплату компенсації за невикористану основну щорічну відпустку в повному обсязі. Здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку не вбачається можливим.

Довідкою Управління кадрів Апарату Верховної Ради України від 01.10.2019 № 20-26/2772 встановлено, що кількість календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки ОСОБА_1 за період роботи з 28.11.2014 по 29.08.2019 складає 138,5 календарних днів.

Вважаючи, що з відповідача необхідно стягнути залишок невиплаченої компенсації невикористаної основної щорічної відпустки, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про те, що права та інтереси, за захистом яких позивач звернувся до суду, були частково порушені з огляду на наступне.

Частиною першою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата» встановлено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до частини третьої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України (абзац четвертий частини третьої статті 34 вказаного Закону).

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів. (абзац шостий частини третьої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата»).

Відповідно до частини першої статті 4.1 Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 № 379/95-ВР, розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

Отже, вказаними нормами встановлено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом.

Додатково суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 3.2 Положення № 379/95-ВР помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 06.11.1992 № 9 роз`яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.

Таким чином, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Враховуючи наведені норми законодавства, та беручи до уваги, що позивача призначали на посаду помічника-консультанта народних депутатів України та звільняли з неї шляхом видання розпоряджень Керівника Апарату Верховної Ради України або його Першого заступника на підставі особистого подання народного депутата України, а не наказом чи розпорядженням останнього, суд дійшов висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах саме із Апаратом Верховної Ради України, а не із народними депутатами України.

Отже, видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести відповідач, тобто Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

За таких обставин, посилання відповідача на те, що роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта народного депутата України є народний депутат України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні є необґрунтованими та не можуть бути прийняті судом.

Крім того, Закон України «Про статус народного депутата» не покладає на народного депутата України обов`язку виплати своєму помічнику-консультанту компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а стаття 19 Конституції України вказує на те, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Окрім цього, згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 № 769, Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Підпунктами 1-2 пункту 10 Положення № 769 визначено, що Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

При цьому, посилання відповідача на відсутність бюджетних призначень на грошове відшкодування позивачу невикористаної відпустки, передбачених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік не може бути підставою для невиконання вимог закону.

Суд звертає увагу відповідача на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, суд зазначає, що реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (див., зокрема, рішення Європейського суду з прав людини «Ромашов проти України», «Шевченко проти України»).

Обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на отримання виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України.

За правилами частини першої та третьої статті 4.4 Положення № 379/95-ВР помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

Так, Закон України «Про відпустки» встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно з частиною третьою статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Положення частини першої та четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин першої та четвертої статті 83 Кодексу законів про працю України.

Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Крім того, пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 передбачено, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, судам необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 Кодексу законів про працю України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи.

Отже, як вбачається з системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.

Як вже було зазначено, законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.

Даний правовий висновок викладено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14.06.2016 року у справі № 826/23419/15.

Таким чином, обґрунтованих підстав недотримання положень статті 83 Кодексу законів про працю України в частині невиплати позивачу компенсації за невикористані відпустки під час перебування позивача на посаді помічника-консультанта народного депутата України відповідачем не надано.

Відповідно до наявної у матеріалах адміністративної справи копії довідки Управління кадрів Апарату Верховної Ради України від 01.10.2019 № 20-26/2772 встановлено, що кількість календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки ОСОБА_1 за період роботи з 28.11.2014 по 29.08.2019 складає 138,5 календарних днів.

Зазначена обставинами сторонами не заперечується та не спростовується.

З аналізу вищенаведених норм чинного законодавства слідує, що невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки підлягають компенсації.

Разом з тим, як встановлено судом на підставі розрахункових листів за листопад 2014 року, лютий 2017 року та серпень 2019 року, які були надані відповідачем, позивачу була виплачена компенсація загалом за 65 днів невикористаної основної щорічної відпустки.

У розрахунковому листі за серпень 2019 року вказана виплата компенсації за 0,5 днів невикористаної відпустки у розмірі 224,45 грн.

Доказів виплати компенсації за інші дні невикористаної щорічної відпустки відповідач не надав.

Тож, оскільки від загальної кількості днів невикористаної відпустки необхідно відняти кількість днів, за які позивачу вже була виплачена компенсація, то на даний момент у позивача наявні 138 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки, що підлягають компенсації.

Таким чином, з огляду на вищенаведені норми законодавства та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно не виплатив позивачеві при звільненні грошову компенсацію за невикористані 138 днів основної щорічної відпустки, чим порушив майнові права та інтереси позивача, а відтак, з урахуванням належного способу захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 138 календарних дні щорічної відпустки.

Водночас, розрахунок самої суми компенсації за невикористані позивачем 84 дні основної щорічної відпустки належить до прямих повноважень відповідача і тому суд не може зобов`язати виплачувати конкретну її суму, а має зобов`язати саме здійснити нарахування та виплату такої компенсації.

Вказаний спосіб захисту порушеного права позивача узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 26.02.2020 року по справі № 826/8319/16.

Також суд зазначає, що спір стосується не розміру суми компенсації, а взагалі права позивача на її отримання.

Таким чином, вимоги позивача в частині визначення ним конкретної суми, яку належить стягнути з відповідача задоволенню не підлягають.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 241, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ) про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку - задовольнити частково.

2. Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 138 (сто тридцять вісім) календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.

3. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.П. Огурцов