Справа № 120/2645/20-а
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2020-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/2645/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Яремчук К.О.

Суддя-доповідач - Сапальова Т.В.

28 грудня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Смілянця Е. С. Капустинського М.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
в червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в частині виплати грошової компенсації за неотримане речове майно; стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 травня 2019 року по 02 квітня 2020 року в розмірі 150 259 грн за КВЕД 2112 "Грошове забезпечення військовослужбовців".

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2020 року позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в частині виплати грошової компенсації за неотримане речове майно; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 травня 2019 року по 02 квітня 2020 року в сумі 11601 (одинадцять тисяч шістсот одна) гривня 19 копійок. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням в частині відмовлених позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає про те, що відповідно до положень ст.117 КЗпП України виплаті підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Для застосування до роботодавця вказаного виду відповідальності визначальними є невиплата належних працівнику сум при звільненні, вина роботодавця, дата проведення остаточного розрахунку. Зважаючи на підтвердження вказаних обставин матеріалами справи, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в повному обсязі.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду не надходив, що відповідно до ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №105 від 03 травня 2019 року з ОСОБА_1 припинено контракт про проходження військової служби в Національній гвардії України та виключено його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 06 травня 2019 року.

Однак, на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України позивачу не проведено нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно.

У зв`язку з невиплатою грошової компенсації за неотримане речове майно позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України із заявою, в якій просив провести вказану виплату.

02 квітня 2020 року військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України позивачеві виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 11601,19 гривню.

27 травня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 травня 2019 року по 02 квітня 2020 року.

Листом вих. №50/28/32-989 від 02 червня 2020 року військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України повідомила позивача про те, що норми трудового законодавства не застосовуються до військовослужбовців Національної гвардії України.

Не погодившись з вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спеціальне законодавство не врегульовує правовідносини щодо відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КЗпП України. Оскільки відповідачем проведено розрахунок з позивачем щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно 02 квітня 2020 року, а не в день виключення з особового складу військової частини, тому до відповідача необхідно застосувати відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням правових висновків Верховного Суду та обставин справи справедливою і пропорційною мірою відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні ОСОБА_1 буде визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача в сумі 11601,19 грн.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно з ч.3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абз.1 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Абз. 3 п.242 Положення передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно повинна бути виплачена на день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Чинним законодавством України про проходження військової служби не врегульовано відповідальність роботодавця за порушення строків виплати належних військовослужбовцю сум та порядок компенсації часу затримки розрахунку при звільненні.

Водночас, такий порядок встановлений Кодексом законів про працю України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Враховуючи вищенаведене, оскільки спеціальним законодавством не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини 06.05.2019.

Водночас, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується учасниками справи, грошова компенсація за неотримане речове майно виплачена позивачу 02 квітня 2020 року.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач провів остаточний розрахунок з ОСОБА_1 з порушенням встановлених чинним законодавством строків, тому позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки згідно зі ст.117 КЗпП України.

При цьому, апеляційна скарга не містить доводів або вимог в частині правильності обчислення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 травня 2019 року по 02 квітня 2020 року у розмірі 151925 гривень, тому з урахуванням встановлених ч.1 ст.308 КАС України меж перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів не перевіряє вказані обставини.

В той же час позивач оскаржує висновки суду першої інстанції щодо зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.

У постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, зважаючи на конкретні обставини справи з урахуванням вказаних вище критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Згідно з доводами апеляційної скарги позивач випадково дізнався про наявність заборгованості від знайомих та звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації за неотримане речове майно в лютому 2020 року.

Водночас, позивач не надав доказів неможливості реалізувати своє право на отримання вказаної компенсації у період з травня 2019 року по січень 2020 року.

Листом військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 27.02.2020 №288 (а.с.11) відповідач повідомив, що заява ОСОБА_1 від 20.02.2020 розглянута по суті, розрахунки проведені та направлені до ЗТУ НГУ від 31.05.2019.

Отже, тривалість затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 07.05.2019 до моменту звернення із вказаною вище заявою 20.02.2020 виникла не з вини відповідача.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що розмір виплаченої позивачу компенсації за неотримане речове майно (11 601,19 грн) в 13 разів менший, ніж обчислена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (151 925 грн).

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2020 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Постанова суду складена в повному обсязі 28 грудня 2020 року.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Смілянець Е. С. Капустинський М.М.