Справа № 120/5803/20-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 грудня 2020 р. Справа № 120/5803/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницького області (код ЄДРПОУ - 13322403, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницького області (далі - відповідач) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 04.08.2020 звернувся до відповідача із заявою у якій просив призначити пенсію за віком.

Рішенням від 11.08.2020 №95 позивачу відмовлено в призначені пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 27 років.

Позивач вважає таку відмову протиправною, а тому, з метою захисту своїх прав та законних інтересів, звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою від 23.10.2020 відкрито провадження у справі та вирішено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Крім, того відповідачеві встановлено 15 - ти денний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

11.11.2020 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Як на підставу для відзиву відповідач зіслався на те, що період роботи позивача з 01.11.1991 по 08.01.1992 не зараховано до стажу, оскільки відтиск печатки підприємства, яким засвідчено запис в трудовій книжці є нечітким та нечитабельним, що не дає можливості ідентифікувати організацію. Період роботи з 09.01.1992 по 29.02.1992 не зараховано до стажу, оскільки відсутній підпис відповідальної особи, яким засвідчується достовірність внесених відомостей про трудову діяльність.

Також відповідач зазначив, що період роботи позивача з 30.08.1993 по 01.02.1994 не зараховано до стажу, оскільки наявні виправлення в даті прийому на роботу та даті видачі наказу про звільнення. Щодо періоду роботи позивача з 01.03.1992 по 25.08.1993, то його не зараховано до стажу, оскільки записи у трудовій книжці завірені гербовою печаткою.

З огляду на викладене відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із відсутністю у позивача необхідного страхового стажу 27 років.

20.11.2020 позивачем подано до суду відповідь на відзив, однак суд не приймає її до уваги, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 263 КАС України, заявами по суті справи, у даній категорії справ, є позов та відзив.

20.11.2020 позивачем подано до суду клопотання про долучення до матеріалів справи квитанції про оплату послуг адвоката.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

04.08.2020 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон від 09.07.2003 № 1058-IV).

Рішенням відповідача від 11.08.2020 №95 позивачу відмовлено в призначені пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 27 років.

Рішення мотивовано тим, що період роботи позивача з 01.11.1991 по 08.01.1992 не зараховано до стажу, оскільки відтиск печатки підприємства, яким засвідчено запис в трудовій книжці є нечітким та нечитабельним, що не дає можливості ідентифікувати організацію. Період роботи з 09.01.1992 по 29.02.1992 не зараховано до стажу, оскільки відсутній підпис відповідальної особи, яким засвідчується достовірність внесених відомостей про трудову діяльність.

Також відповідач зазначив, що період роботи позивача з 30.08.1993 по 01.02.1994 не зараховано до стажу, оскільки наявні виправлення в даті прийому на роботу та даті видачі наказу про звільнення. Щодо періоду роботи позивача з 01.03.1992 по 25.08.1993, який не зараховано до стажу, то записи у трудовій книжці завірені гербовою печаткою.

Не погоджуючись із рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом від 09.07.2003 № 1058-IV).

Відповідно до ст. 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Статтею 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Отже, з вище зазначеного вбачається, що страховий стаж отриманий до впровадження системи персоніфікованого обліку обчислюється на підставі документів згідно законодавства, що діяло до набрання чинності Закону від 09.07.2003 № 1058-IV.

Згідно вимог ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі Закон від 05.11.1991 № 1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі № 242/2536/16-а.

Як слідує із трудової книжки позивача НОМЕР_2 у період з 01.11.1991 по 08.01.1992 працював робочим, з 09.01.1992 по 29.02.1992, з 01.03.1992 по 25.08.1993 працював майстром художником та з 30.08.1993 по 01.02.1994 працював художником.

Разом з тим, підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи з 01.11.1991 по 08.01.1992, з 09.01.1992 по 29.02.1992, з 01.03.1992 по 25.08.1993 та з 30.08.1993 по 01.02.1994 слугувало те, що відтиск печатки підприємства, яким засвідчено запис в трудовій книжці є нечітким та нечитабельним, що не дає можливості ідентифікувати організацію; відсутній підпис відповідальної особи, яким засвідчується достовірність внесених відомостей про трудову діяльність; наявні виправлення в даті прийому на роботу та даті видачі наказу про звільнення; записи у трудовій книжці завірений гербовою печаткою.

Надаючи оцінку наведеним вище твердженням відповідача, суд зазначає наступне.

Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.93 № 58 (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до п. 2.4 Інструкції № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п. 4.1 Інструкції № 58).

З аналізу вказаних норм судом встановлено, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.93 "Про трудові книжки працівників" № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17.

Таким чином, судом встановлено, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці запис є належними та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 754/14898/15-а.

Крім цього відповідачу слід врахувати, що у випадку якщо поданих позивачем документів про призначення пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачеві надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Така позиція суду узгоджується також із висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, відповідно до яких, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1) органом, що приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії є відповідні управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі.

Порядком № 22-1 встановлено, що орган, який призначає пенсію, надає допомогу особам, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії шляхом: доведення до відому заявника переліку відсутніх документів які йому слід подати; або шляхом витребування від підприємств, установ та організацій в тому рахунку і від (архівних установ, контролюючих органів) подання додаткових документів, яких не вистачає.

Такий підхід узгоджується із нормою ч. 1 ст. 3 Конституції України, відповідно до якої саме людина, визнається в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до цієї Конституційної норми, діяльність органів державної влади, зокрема Пенсійного фонду України, повинна бути спрямована на сприяння у реалізації прав людини, а не на обмеження таких прав із формальних підстав.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують, як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Згідно з пунктом 71 вказаного рішення державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Водночас суд наголошує, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Лише у випадку якщо записи у трудовій книжці не відповідають вимогам чинного на момент їх внесення законодавства, то орган пенсійного фонду повинен вживати заходи з метою перевірки відповідних відомостей, а не покладати тягар негативних наслідків із необґрунтованих підстав на позивача.

Враховуючи встановлені обставини та надану їм правову оцінку, суд доходить висновку, що періоди роботи з 01.11.1991 по 08.01.1992, з 09.01.1992 по 29.02.1992, з 01.03.1992 по 25.08.1993 та з 30.08.1993 по 01.02.1994 слід зарахувати до страхового стажу позивача.

Тому, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 11.08.2020 № 95, про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про зарахування до стажу роботи періодів з 02.07.1980 по 04.06.1981 та з 13.05.1983 по 27.02.1984, суд зазначає, що вказані періоди зарахуванню не підлягають, оскільки в трудовій книжці позивача відсутні відомості щодо його трудової діяльності за такі періоди.

Щодо зарахування періоду роботи з 05.06.1981 по 12.05.1983 до страхового стажу, суд зазначає, що вказаний період був зарахований Головним управлінням. Вказані обставини підтверджуються розрахунком стажу ОСОБА_1 , який наявний у матеріалах справи, а тому період роботи з 05.06.1981 по 12.05.1983 не є спірним, а відтак не підлягає задоволенню.

Щодо зарахування періоду роботи з 07.03.1999 по 03.10.2000 до страхового стажу, суд вказує на наступне.

Як встановлено судом, згідно відомостей трудової книжки НОМЕР_2 позивач у період з 07.03.1999 по 03.10.2000 працював водієм в ТОВ "Мрія". Вказаний запис виконано акуратно, запис про прийняття та звільнення завірено печаткою, наявний підпис відповідальної особи, яким засвідчується достовірність внесених відомостей.

Разом з тим, цей період до страхового стажу ОСОБА_1 , згідно розрахунку стажу, який наявний у матеріалах справи не зараховано відповідачем. Відповідно до спірного рішення підстави відмови для зарахування відсутні.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та зобов"зання відповідача зарахувати період роботи ОСОБА_1 , з 07.03.1999 по 03.10.2000 до страхового стажу.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено частково судові витрати понесені позивачем у розмірі 840,80 грн. підлягають відшкодуванню в сумі 420,40 грн. тобто пропорційно розміру задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Щодо стягнення на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1600,00 грн. суд зазначає таке.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 - 3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як видно з поданих документів, 29.09.2020 між позивачем ОСОБА_1 та Адвокатським бюро Олега Огородника, в особі Керуючого ОСОБА_2 укладено Договір № 29/09 про надання правничої допомоги.

За умовами цього договору (п. 1.1) адвокатське бюро бере на себе зобов`язання надати правничу допомогу, щодо представництва інтересів клієнта у Вінницькому окружному адміністративному суді, в тому числі, за окремими дорученнями клієнта в порядку та на умовах, визначених цим договором, а клієнт зобов`язується виплатити адвокатському бюро винагороду (гонорар) за результат та оплатити всі витрати адвокатського бюро пов`язані з виконанням завдання клієнта відповідно до цього договору.

Згідно додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги від 29.09.2020 № 29/09, попередній розрахунок суми витрат склав:

1. судовий збір 840,80 грн.;

2. витрати на правничу допомогу 1600,00 грн., з яких:

- зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції 250,00 грн.;

- підготовка та подання до Вінницького окружного адміністративного суду позовної заяви про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії 1350,00 грн.

Загальна сума судових витрат 2440,80 грн.

Приписами частини 4 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як видно з Акта приймання передачі надання правничої допомоги від 30.09.2020, позивачеві надано такі юридичні послуги:

- вивчення матеріалів справи;

- юридичні консультації по правових позиціях в законних межах, узгодження правової позиції;

- написання процесуальних документів (позовної заяви, клопотань), подача позовної заяви до Вінницького окружного адміністративного суду.

Загальна вартість наданих послуг складає 1600,00 грн.

Згідно квитанцій № 0.0..1 від 20.11.2020 позивач за надання правничої допомоги за договором від 29.09.2020 № 29/09 сплатив 1600,00 грн.

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

Отже, витрати позивача в розмірі 1600,00 грн на професійну правову допомогу мали місце та повністю доводяться належними і допустимим доказами.

Крім того відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечує факту понесених позивачем витрат на правову допомогу виконаних адвокатом.

Також суд зазначає, що обов`язок доведення неспівмірності таких витрат законом покладено на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, тобто, у даному випадку, на відповідача.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Саме інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат.

З огляду на викладене, беручи до уваги відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, суд доходить висновку, що витрати позивача на правову допомогу не можуть бути зменшені за ініціативою суду.

Разом з тим, оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд, враховуючи ч. 3 ст. 139 КАС України, вважає, що витрати позивача на правову допомогу підлягають відшкодуванню частково, а саме пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1000,00 грн.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України від 11.08.2020 № 95, про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до загального трудового (страхового) стажу періоди роботи з 01.11.1991 по 08.01.1992, з 09.01.1992 по 29.02.1992, з 01.03.1992 по 25.08.1993 та з 30.08.1993 по 01.02.1994, з 07.03.1999 по 03.10.2000 із урахуванням висновків викладених у цьому рішенні суду.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 420,40 грн (чотириста двадцять гривень 40 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000,00 грн (одна тисяча гривень 00 коп.).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити: ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ); Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницького області (код ЄДРПОУ - 13322403, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100)

Повний текст рішення складено: 28.12.2020

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна