Справа № 808/944/17(СН/280/73/19)
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 листопада 2020 року м. Дніпросправа № 808/944/17(СН/280/73/19)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Шальєвої В.А., Олефіренко Н.А., за участю секретаря судового засідання Лащенко Р.В., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Запорізької області та ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.05.2020 року в адміністративній справі №808/944/17(СН/280/73/19) (суддя у 1 інстанції Сіпака А.В.) за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Запорізької області про визнання протиправними та скасування наказів і стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Запорізької області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Запорізької області №40 від 02 березня 2017 року «Про утворення комісії для проведення службової перевірки стосовно керівника Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_1 »;

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України №55к від 24 березня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади» та поновити ОСОБА_1 на посаді керівника Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області;

- стягнути з Генеральної прокуратури України та прокуратури Запорізької області солідарно на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 25000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ані подання прокурора Запорізької області про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника місцевої прокуратури, ані висновок службового розслідування, ані оскаржуваний наказ №55к від 24.03.2017 року, не містять обґрунтувань щодо неналежного виконання позивачем посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади керівника місцевої прокуратури, що передбачені статтею 13 Закону України «Про прокуратуру», та, відповідно, не можуть бути підставою для звільнення позивача з посади керівника Токмацької місцевої прокуратури. Позивач зазначає, що всі висновки про неналежне виконання позивачем, як керівником Токмацької місцевої прокуратури, посадових обов`язків, що наведені у результатах службового розслідування та спірному наказі про звільнення з посади, є декларативними, жодного конкретного прикладу порушень законодавства з боку позивача не наведено, не зазначено внаслідок яких саме дій (бездіяльності) позивача допущені ці порушення, час їх вчинення та негативні наслідки, які вони потягти. Констатуючи факт неефективності процесуального керівництва, відповідачі в оскаржуваному наказі, поданні про звільнення та висновку службової перевірки не зазначили, скільки скарг учасників кримінального провадження надійшло до прокуратури Запорізької області чи до Генеральної прокуратури України на порушення розумних строків, скількома ухвалами слідчих суддів та у яких саме провадженнях встановлено факти таких порушень з боку Токмацької місцевої прокуратури та її керівника, безпосередньо. Зазначає, що у разі якщо прокурор Запорізької області та/або Генеральний прокурор вважали порушеними порядок та строки досудового розслідування, то мали право передати матеріали іншому органу досудового розслідування, проте, такими правами не скористались. Також, позивач вказував і на безпідставність твердження про не забезпечення ним перевірки слідчим шляхом законності здійснення соціальних виплат мешканцям Донецької, Луганської областей та АР Крим, яким було надано статус внутрішньо переміщених осіб, оскільки прокуратура на зазначений час не мала повноважень проводити слідчі функції та не мала слідчих підрозділів.Також, позивач звертав увагу і на протиправність призначення відносно нього службової перевірки, оскільки на думку позивача, прокурор регіональної прокуратури не наділений повноваженнями призначати службову перевірку в місцевій прокуратурі.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04.05.2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України №55к від 24 березня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 640,00 грн. стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що підстави, на яких ґрунтується звільнення позивача з адміністративної посади не носять об`єктивного характеру, є неконкретизованими та декларативними, у зв`язку із чим не можуть бути покладені в основу звільнення позивача із займаної посади. Разом з тим, при прийняті спірного наказу було враховано факти неналежного виконання посадових обов`язків, наведених у поданні прокурора Запорізької області від 02.03.2017 року №11-585 вих-17 та висновку службової перевірки стосовно нього від 09.03.2017 року. При цьому, поза увагою суду залишилися порушення позивачем щодо неналежної організації діяльності місцевої прокуратури з питань нагляду у кримінальному проваджені органами Національної поліції, представництва інтересів держави в суді та захисту при виконанні судових рішень, незабезпечення контролю за веденням та аналізом статистичних даних, інформаційно-аналітичним забезпеченням прокурорів. При цьому, виявлені перевіркою порушення, які мали систематичний характер, є наслідком відсутності організуючої ролі позивача у спрямуванні діяльності очолюваного колективу органу прокуратури на виконання завдань і функцій, передбачених Законом. Крім того, перевіркою встановлено численні факти приховування тяжких злочинів шляхом зміни їх кваліфікації за менш тяжкими правопорушеннями, які залишалися без прокурорського реагування. Також перевіркою виявлено систематичні випадки укриття тяжких злочинів шляхом реєстрації злочинів меншої тяжкості.

Апеляційну скаргу на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.05.2020 року також подав позивач, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволених позовних вимог та задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції, визнавши наказ про звільнення позивача протиправним та одночасно відмовивши в поновлені на попередній посаді, фактично ототожнив поняття «призначення на адміністративну посаду» та «поновлення на посаді», які не є однаковими за змістом, регулюються різними нормами матеріального права, чим допущено неправильне застосування норм матеріального права. При цьому, правосуддя повинно забезпечувати ефективне поновлення порушених прав, яке в даному випадку є саме поновлення позивача.

Також до апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Прокуратури Запорізької області на вказане рішення, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції в повній мірі не дослідив численні порушення позивача, які виявлені під час перевірки, а лише вибірково дав оцінку окремим фактам, досліджуючи лише обставини на які звернуто увагу позивачем.

В відзиві на апеляційну скаргу позивач просив відмовити у задоволені апеляційних скарг відповідачів.

Позивач у судовому засіданні просив задовольнити подану ним апеляційну скаргу та відмовити у задоволені апеляційних скарг відповідачів, інші представники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що наказом прокурора Запорізької області № 23 від 06.02.2017 року на виконання п.3.1 Плану першочергових заходів на І квартал 2017 року, з 14 по 17 лютого 2017 року в Токмацькій місцевій прокуратурі прокуратурою Запорізької області проведено перевірку стану організації нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні органами Національної поліції, діяльності щодо представництва інтересів держави в суді та їх захисту при виконанні судових рішень, а також роботи з ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, статистики та її аналізу.

Результати вказаної перевірки обговорені 02.03.2017 року на оперативній нараді при прокуророві Запорізької області за участю ОСОБА_1 , як керівника Токмацької місцевої прокуратури, його заступників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

В подальшому на оперативній нараді відповідно до Протоколу № 27 від 02.03.2017 року прийнято рішення: За фактом неналежного виконання керівником Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_1 службових обов`язків із загальної організації нагляду у кримінальному провадженні органами Національної поліції, діяльності щодо представництва інтересів держави в суді та їх захисту при виконанні судових рішень, а також з організації контролю за об`єктивним відображенням у Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей щодо кримінальних правопорушень, осіб, які їх учинили, та прийнятих під час досудового розслідування процесуальних рішень, контролю ведення та аналізу статистичних даних призначити службову перевірку. Відділу роботи з кадрами до 3 березня 2017 року підготувати наказ з цього питання; На час проведення службової перевірки ініціювати перед Генеральним прокурором України відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків на адміністративній посаді керівника Токмацької місцевої прокуратури; Відділу роботи з кадрами до 3 березня 2017 року підготувати лист з цього питання та до 3 березня 2017 року підготувати Генеральному прокурору України подання про звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади керівника Токмацької місцевої прокуратури…

Відповідно до наказу прокурора Запорізької області № 40 від 02.03.2017 року утворена комісія для проведення службової перевірки стосовно керівника Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_1 . Висновок про результати службової перевірки відносно керівника Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області радника юстиції ОСОБА_1 було затверджено 09.03.2017 року прокурором Запорізької області ОСОБА_4

02.03.2017 року прокурор Запорізької області вніс подання №11-585вих-17 про звільнення із займаної посади керівника Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_1 в порядку дисциплінарного провадження.

Наказом №55 від 24.03.2017 року висновки про те, що керівником Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_1 усупереч п.2 ч.1 ст.13 Закону України «Про прокуратуру2 не вжито належних заходів щодо організації діяльності місцевої прокуратури з питань нагляду у кримінальному провадженні органами Національної поліції, представництва інтересів держави в суді та захисту при виконанні судових рішень, а також роботи з ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, статистики та її аналізу, а виявлені перевіркою порушення і недоліки мають непоодинокий характер, є наслідком відсутності організуючої ролі керівника Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_1 у спрямуванні діяльності очолюваного колективу на виконання завдань і функцій, передбачених Законом України «Про прокуратуру».

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, систему прокуратури України, а також порядок звільнення прокурора з посади, припинення, зупинення його повноважень на посаді визначено Законом України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року (далі Закон № 1697-VII).

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 3 Закону № 1697-VII (у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) діяльність прокуратури ґрунтується на засадах, зокрема, верховенства права та визнання людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю; законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону № 1697-VII генеральний прокурор України видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 41 Закону № 1697-VII звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6-8, 11 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором України за рекомендацією Ради прокурорів України, зокрема з підстав неналежного виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

Стаття 43 Закону № 1697-VII визначає підстави для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності.

Так, відповідно до ч. 1 вказаної статті прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з таких підстав:

1) невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків;

2) необґрунтоване зволікання з розглядом звернення;

3) розголошення таємниці, що охороняється законом, яка стала відомою прокуророві під час виконання повноважень;

4) порушення встановленого законом порядку подання декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру;

5) вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури;

6) систематичне (два і більше разів протягом одного року) або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики;

7) порушення правил внутрішнього службового розпорядку;

8) втручання чи будь-який інший вплив прокурора у випадках чи порядку, не передбачених законодавством, у службову діяльність іншого прокурора, службових, посадових осіб чи суддів, у тому числі шляхом публічних висловлювань стосовно їх рішень, дій чи бездіяльності, за відсутності при цьому ознак адміністративного чи кримінального правопорушення;

9) публічне висловлювання, яке є порушенням презумпції невинуватості.

За приписами п.2 ч.1 ст.11 Закону України № 1697-VII від 14.10.2014 Про прокуратуру керівник регіональної прокуратури: організовує діяльність регіональної прокуратури.

Керівник регіональної прокуратури видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень (ч.2 ст.11 Закону України № 1697-VII від 14.10.2014 Про прокуратуру).

Надаючи оцінку спірному наказу №55к від 24 березня 2017 року, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у спірному наказі як на одну з підстав для звільнення позивача з займаної посади вказано на те, що позивачем не забезпечено перевірки слідчим шляхом законності здійснення соціальних виплат мешканцям Донецької, Луганської областей та АР Крим, яким було надано статус внутрішньо переміщених осіб.

З приводу цього, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що такі висновки відповідачів не містять посилань на нормативно правовий акт, яким позивачу, як керівнику прокуратури, або підлеглим прокурорам надано право «слідчим шляхом» перевіряти певні факти.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про прокуратуру», на прокуратуру покладаються такі функції: підтримання державного обвинувачення в суді; представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом; нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

За таких обставин, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зазначеної позиції відповідачів.

Також, спірний наказ містить висновок про те, що у січні-лютому 2017 року позивачем не застосовано належних заходів впливу, у вигляді позбавлення премії, до підпорядкованих прокурорів за порушеннями ними вимог чинного законодавства України.

Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що протягом січня-лютого 2017 року позивач досить тривалий час перебував на лікарняному, а рішення про позбавлення премії двох працівників прокуратури було прийнято виконуючим обов`язки керівника, що не було враховано відповідачами.

При цьому, в оскаржуваному наказі, а також у поданні про звільнення ОСОБА_1 відповідачами не зазначено, хто конкретно з прокурорів Токмацької місцевої прокуратури заслуговував на зменшення премії/ її позбавлення та за який проступок, але ОСОБА_1 таке питання перед керівництвом прокуратури Запорізької області не ініційовано.

Щодо посилання відповідачів на те, що у 2017 році Токмацькою місцевою прокуратурою до суду не пред`явлено жодного позову, слід зазначити, що як вже було зазначено раніше позивач протягом січня-лютого 2017 року перебував на лікарняному, а його обов`язки фактично виконував ОСОБА_2 .

Таким чином, у період з січня-лютого 2017 року позивач не міг ініціювати подання позовів до суду, а вже 02.03.2017 року відносно останнього було подано подання про звільнення позивача з займаної посади.

За таких обставин колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що в даному випадку відсутня вина позивача щодо не подання позовів до суду у період коли останній перебував на лікарняному.

Крім того, для подання прокурором позовної заяви необхідна наявність багатьох об`єктивних передумов, які можуть як виникати так і не виникати з незалежних від прокуратури обставин (відсутність органу, який уповноважений на здійснення певних функцій, бездіяльність такого органу, тощо).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами судового розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п.27).

Посилання на відсутність контролю за діяльністю підрозділів Національної поліції, з боку керівника Токмацької місцевої прокуратури, є необґрунтованими, оскільки в матеріалах адміністративної справи містяться звернення позивача до керівників органів Національної поліції, в яких звернено увагу на недотримання підрозділами поліції вимог КПК України, що в подальшому потягло притягнення до дисциплінарної відповідальності відповідальних співробітників поліції.

Посилання на те, що діяльність позивача, як керівника, не вплинула на криміногенну обстановку, є необґрунтованою, оскільки відсутня інформація про її рівень до призначення ОСОБА_1 керівником місцевої прокуратури, та після.

Стосовно посилання відповідачів на те, що у зв`язку з відсутністю дієвого контролю з боку керівника місцевої прокуратури за роботою підлеглих працівників не забезпечено ефективного процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, що розслідуються піднаглядними територіальними органами поліції, чим грубо порушуються вимоги ст. ст. 2, 7, 9, 28 КПК України, зокрема, під час перевірки виявлено численні випадки неналежної організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях, де зі слів потерпілих установлено особу, яка вчинила злочин, унаслідок чого слідчі дії не проводяться місяцями. Не організовано ефективного процесуального керівництва у кримінальних провадженнях за фактами пограбувань громадян та викрадення майна, у яких досудове розслідування звелено здебільшого до формального допиту потерпілого і направлення доручень оперативним підрозділам, слід зазначити, що вказаний довід є декларативним, оскільки жодного конкретного прикладу порушень законодавства з боку позивача не наведено, не зазначено в наслідок яких саме його дій (бездіяльності) допущені ці порушення, час їх вчинення та негативні наслідки які вони потягти.

Так само не зазначено наслідки та реагування на виявлені порушення відповідно до положень КПК України.

Зокрема, відповідно до ст.308 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи законні інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право оскаржити прокурору вищого рівня недотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування.

Констатуючи факт недотримання розумних строків та неефективності процесуального керівництва, відповідачі в оскаржуваному наказі та поданні про звільнення ОСОБА_1 не зазначено, скільки скарг учасників кримінального провадження надійшло до прокуратури Запорізької області чи до ГПУ на порушення розумних строків, скількома ухвалами слідчих суддів та у яких саме кримінальних провадженнях встановлено факти порушення розумних строків прокурорами Токмацької місцевої прокуратури.

Також констатуючи неефективність процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, відповідачі не зазначили, чи використовувались прокурором Запорізької області чи Генеральним прокурором, чи їх заступниками, повноваження, передбачені ч.5 ст.36 КПК України, а саме - Генеральний прокурор, керівник регіональної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки подання про звільнення ОСОБА_1 подав прокурор Запорізької області, який був прокурором вищого рівня щодо ОСОБА_1 , то для усунення будь-яких сумнівів в упередженості прокурора Запорізької області до керівника Токмацької місцевої прокуратури та/чи надуманості його звинувачень у неналежному виконанні ним службових обов`язків, а також для повноти, всебічності та об`єктивності розгляду подання загалом, Генеральному прокурору варто було б проаналізувати не лише подання, доповідні записки і законні підстави їх прийняття, але й інші обставини, за яких їх було прийнято. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої палати Верховного суду від 19.03.2019 у справі №П/9901/577/18.

Щодо посилань відповідачів про те, що позивачем не приділено належної уваги перекваліфікації кримінальних правопорушень та здійснення неправильної кваліфікації злочинних дій у кримінальних провадженнях, то ані подання, ані висновок службового розслідування не містять відомості про осіб, якими внесено до ЄРДР відомості з неправильної кваліфікацією злочинних дій.

Також колегія суддів зазначає, що доводи відповідачів в апеляційних скаргах щодо не врахування судом першої інстанції ряд порушень з боку позивача, виявлених під час перевірки, не підтверджені належними доказами та не доведено зв`язок між встановленими порушеннями та безпосередньо позивачем, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора України №55к від 24 березня 2017 року.

Щодо позовної вимоги про поновлення позивача на попередній посаді, колегія судів зазначає, що позивач самостійно виявив бажання звільнитися з роботи (з посади прокурора), що в свою чергу є підставою для звільнення з займаної посади.

При цьмоу, позивачем не наведено жодних доводів щодо порушення процедури його звільнення за власним бажанням, а тому суд першої інстанції вірно відмовив у задоволені позовних вимог в цій частині.

Також суд першої інстанції вірно врахував, що в даному випадку можливо поновити позивача на попередню посаду лише за умови, що останній має статус прокурора, проте на момент розгляду справи таким умовам останній не відповідає, оскільки був звільнений з органів прокуратури з 15.05.2017 року.

Також задоволенню не підлягає позовна вимога щодо про визнання протиправним та скасування наказу прокурора Запорізької області №40 від 02 березня 2017 року «Про утворення комісії для проведення службової перевірки стосовно керівника Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_1 .2, оскільки даний наказ вже реалізований та за його результатами проведено перевірку позивача та видано наказ про його звільнення, в даному випадку для позивача юридичні наслідки мають саме рішення які прийняти за результатом виконання наказу №40 від 02 березня 2017 року.

Так, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч.1 ст.2 КАС України).

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відтак завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, призначення та проведення службової перевірки, як і її результати, жодним чином не порушують прав та інтересів позивача, до прийняття відповідного рішення за результатами такої службової перевірки (наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності, звільнення, тощо).

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Виходячи з аналізу норм статей 23, 1167 ЦК України, які регулюють загальні підстави і порядок відшкодування моральної шкоди, під останньою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, відповідно до наведених правових норм, для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, доведеність протиправності рішень, дій чи бездіяльності її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Надані до суду позивачем докази в обґрунтування права на відшкодування моральної шкоди (довідка про відвідування 05.04.2017 року поліклінічного відділення Комунальної установи "Токмацька центральна районна лікарня", лист призначення від 05.04.2017, консультаційний висновок спеціаліста Комунальної установи "Обласний медичний центр серцево-судинних захворювань" тощо) не свідчать про причинний зв`язок між діяннями відповідачів-1,2 та шкодою позивача.

При цьому, позивач не надав до суду доказів того, що проблеми із його здоров`ям не пов`язані з тривалою працею в органах прокуратури, віком та не є наслідком інших причин.

За таких обставин вимога позивача про стягнення маральної шкоди не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321,322, 327, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Запорізької області та ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.05.2020 року в адміністративній справі №808/944/17(СН/280/73/19 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.05.2020 року в адміністративній справі №808/944/17(СН/280/73/19 - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частина постанови складена 11.12.2020 року, в повному обсязі постанова складена відповідно до ст. 243 КАС України.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва

суддя Н.А. Олефіренко