Справа № 620/4597/20
Суддя: Баргаміна Н.М.
Дата ухвалення: 2020-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2020 року Чернігів Справа № 620/4597/20

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Баргаміної Н.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Козелецької селищної ради Чернігівської області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Козелецької селищної ради Чернігівської області про визнання протиправним та скасування пункту 68 рішення 42-ї сесії Козелецької селищної ради VIII-го скликання від 04.09.2020 в частині відмови у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :76:095:0002 орієнтовною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності Козелецької селищної ради, що знаходиться за межами села Омельянів Омельянівського старостинського округу Козелецької селищної ради Чернігівської області; зобов`язання відповідача на найближчій сесії повторно розглянути заяву позивача про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності (кадастровий номер :76:095:0002) Козелецької селищної ради, що знаходиться за межами села Омельянів Омельянівського старостинського округу Козелецької селищної ради Чернігівської області і прийняти відповідне рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем жодного обґрунтованого рішення у відповідності до статті 118 Земельного кодексу України за наслідками розгляду його звернення від 31.07.2020 не прийнято. Вказує, що обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення Козелецької селищної ради по даному питанню не було прийнято. Вказує. що проєкт рішення про надання дозволу на розробку землеустрою був винесений на розгляд сесії, проте для прийняття рішення не вистачило кількості голосів, а тому порушення щодо розгляду заяви позивача відсутні. Також зазначає, що позивач просить суд зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, однак позивач не отримав дозвіл на розроблення проєкту землеустрою, а з заявою про затвердження проєкту землеустрою не звертався.

Позивачем було подано відповідь на відзив, в якій зазначив, що приписами чинного законодавства встановлено, що за наслідками розгляду клопотання заінтересованої особи про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність приймається рішення про надання або відмову у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою, що в даному випадку відноситься до виключної компетенції Козелецької селищної ради.

Процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 19.10.2020 в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову було відмовлено.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 27.07.2020 (вх. № 04-2733/0312 від 31.07.2020) звернувся до Козелецької селищної ради Чернігівської області з заявою та відповідними документами про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Козелецької селищної ради для ведення особистого селянського господарства орієнтовним розміром 2 га (а.с. 85).

Козелецькою селищною радою Чернігівської області було підготовлено проєкт рішення «Про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 », однак згідно результатів поіменного голосування та витягу з протоколу сорок другої сесії Козелецької селищної ради Чернігівської області восьмого скликання від 04.09.2020 проєкт рішення було відхилено (а.с. 86-90).

Листом від 07.09.2020 № 03-12/1555 Козелецька селищна рада Чернігівської області повідомила позивачу, що питання надання дозволу на розробку проєкту землеустрою було винесено на засідання сорок другої сесії селищної ради восьмого скликання від 04.09.2020, де проєкт рішення депутатами селищної ради було відхилено (а.с. 91).

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Згідно частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га.

Частиною першою статті 122 Земельного кодексу України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Пунктом «в» частини третьої статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

В силу пункту «а» частини третьої статті 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Виходячи з аналізу зазначених норм, будь-який громадянин України, незалежно від місця реєстрації або проживання, має право звернутись до уповноваженого органу із заявою та визначеними законодавством документами щодо надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою на земельну ділянку, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства.

Водночас, суд зазначає, що у статті 118 Земельного кодексу України міститься загальне посилання на те, що місце розташування земельної ділянки повинно відповідати вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із системного аналізу норм земельного законодавства суд дійшов висновку, що при вирішенні клопотання про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, уповноважений на це орган в контексті норм частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України повинен перевірити:

- відсутність передачі земельної ділянки безоплатно у власність відповідному громадянину по зазначеному виду використання (частина четверта статті 116 Земельного кодексу України);

- чи відносяться землі, за рахунок яких планується формування земельної ділянки, до земель сільськогосподарського призначення державної власності (частина четверта статті 122 Земельного кодексу України);

- відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки схемі землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці, проєктам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затвердженим у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 Земельного кодексу України);

- відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки містобудівній документації (у разі її надання для містобудівних потреб) (частина сьома статті 118 Земельного кодексу України та частина третя статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Таким чином, підставою відмови у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність може бути невідповідність місця розташування об`єкта (земельної ділянки) наведеним вище вимогам.

Відмова у наданні дозволу з інших підстав не допускається.

Також, згідно позиції Верховного суду України постановах від 10.12.2013 у справі № 21-358а13, від 11.10.2016 у справі № 806/3787/13-а отримання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність (користування). Відтак, формальні підстави в не наданні дозволу свідчать про зловживання своїм обов`язком відповідача надати такий дозвіл у відповідності до вимог закону, чим порушуються права позивача, гарантовані Конституцією України.

Аналізуючи наведені норми законодавства та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем дотримано вимоги законодавства, які регулюють порядок звернення до органів місцевого самоврядування із заявою про надання дозволу на розробку проєкту відведення земельної ділянки.

Згідно статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно вимог частини другої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки надається відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування. При цьому, чинним законодавством передбачено, що рішення про надання дозволу або відмову у наданні такого дозволу орган місцевого самоврядування приймає виключно на пленарних засіданнях відповідної ради.

Вирішуючи питання про правомірність бездіяльності відповідача щодо неприйняття рішення про надання згоди або про відмову у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, необхідно виходити з меж повноважень органів місцевого самоврядування в сфері розпорядження землями комунальної власності, визначених законом.

Суд зазначає, що у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. У разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Відсутність належним чином оформленого рішення відповідача про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання особи, свідчить про те, що відповідач не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом, що свідчить про протиправну бездіяльність.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи проєкт рішення «Про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 » не набрав необхідної кількості голосів, проєкт рішення про відмову в наданні дозволу на розгляд сесії селищної ради не виносився, тобто відповідач всупереч вимогам Земельного кодексу України не розглянув по суті заяву позивача про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та не прийняв з цього приводу жодного рішення, тобто вийшов за межі своїх повноважень, оскільки право відступати від положень Земельного кодексу України та інших правових норм щодо строків розгляду та обов`язку прийняття рішення по суті органам місцевого самоврядування не надано.

Частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За таких обставин, з метою повного захисту прав, свобод, інтересів позивача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог частково шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви позивача від 27.07.2020 (вх. № 04-2733/0312 від 31.07.2020) про надання дозволу на розроблення про6кту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність; зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 27.07.2020 (вх. № 04-2733/0312 від 31.07.2020) про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та винести з даного питання вмотивоване рішення.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування пункту 68 рішення 42-ї сесії Козелецької селищної ради VIII-го скликання від 04.09.2020 в частині відмови у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :76:095:0002 орієнтовною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності Козелецької селищної ради, що знаходиться за межами села Омельянів Омельянівського старостинського округу Козелецької селищної ради Чернігівської області, то суд зазначає, що в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити, оскільки рішення з приводу розгляду заяви позивача про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачем прийнято не було.

Позовна вимога про зобов`язання відповідача на найближчій сесії повторно розглянути заяву позивача про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності (кадастровий номер :76:095:0002) Козелецької селищної ради, що знаходиться за межами села Омельянів Омельянівського старостинського округу Козелецької селищної ради Чернігівської області і прийняти відповідне рішення також задоволенню не підлягає, оскільки права позивача були захищені судом шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, не розглядом якої позивач обґрунтовував порушення своїх прав, а доказів звернення позивача з заявою про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність матеріали справи не містять.

Згідно частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частин четвертої та п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, відноситься до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Частини шоста, сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачають, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В силу частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У зазначеному рішенні підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п. 269).

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано суду: копію договору про надання адвокатських послуг № 12/10/01 від 12.10.2020, копію додатку № 1 від 12.10.2020 до договору про надання адвокатських послуг № 12/10/01 від 12.10.2020, копію додатку № 2 від 12.10.2020 до договору про надання адвокатських послуг № 12/10/01 від 12.10.2020, копію рахунку-фактури № 0095 від 12.10.2020, копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 0095 від 12.10.2020 про оплату гонорару адвоката на суму 7550,00 грн., копію ордеру на надання правової допомоги, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 11-18).

Відповідачем клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката подано не було.

Так, згідно копії рахунку-фактури № 0095 від 12.10.2020 адвокатом надані послуги: консультація, вивчення судової практики 2850,00 грн.; підготовка та подання до суду адміністративного позову 2600,00 грн.; складання та подання заяви про забезпечення позову 2100,00 грн.; всього 7550,00 грн.

Дослідивши документи, враховуючи предмет спору та конкретні обставини справи, відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, зважаючи на часткове задоволення позову, суд дійшов висновку, що обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, є 2725,00 грн.

Також, зважаючи на часткове задоволення позову, за рахунок бюджетних асигнувань Козелецької селищної ради Чернігівської області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений ним при поданні позовної заяви судовий збір в розмірі 420,40 грн.

Керуючись статтями 9, 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Козелецької селищної ради Чернігівської області (вул. Ф. Сидорука, буд. 9, смт. Козелець, Чернігівська область, 17000, ) про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Козелецької селищної ради Чернігівської області щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 27.07.2020 (вх. № 04-2733/0312 від 31.07.2020) про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Зобов`язати Козелецьку селищну раду Чернігівської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.07.2020 (вх. № 04-2733/0312 від 31.07.2020) про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та винести з даного питання вмотивоване рішення.

В решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Козелецької селищної ради Чернігівської області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3145,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30.12.2020.

Суддя Н.М. Баргаміна