Справа № П/320/637/20
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2020-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2020 року № П/320/637/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у м. Києві у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа ОСОБА_2 , у якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Бориспільського МРВ ДВС ГТУ юстиції у Київській області Тригуба Г.В. про накладення на нього штрафу від 24 грудня 2019 року у виконавчому проваджені № 55437420.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що старшим державним виконавцем Тригубом Г.В., при винесенні спірної постанови не враховано, що заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів стягувачу ОСОБА_2 утворилася до 28 серпня 2018 року, а відповідальність у формі штрафу за таку заборгованість введена лише з 28 серпня 2018 року. Тому позивач, посилаючись на принципи верховенства права та незворотності дії законів у часі, закріплені відповідно у статтях 8 та 58 Конституції України, вважає, що зміни в законодавстві, визначені у частині чотирнадцятій статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ, можуть бути застосовані до тих випадків, які будуть виникати після 28 серпня 2018 року, а існуюча заборгованість, що утворилася раніше, не може впливати на визначення штрафних санкцій.

Окрім того, позивач посилається на те, що розрахунок заборгованості по сплаті аліментів, яким керувався старший державний виконавець Тригуб Г.В. при винесенні постанови про накладення штрафу на ОСОБА_1 , невірний, оскільки позивач з 12 лютого 2018 року працевлаштований, належним чином сплачує аліменти, вживає всіх можливих заходів задля зменшення розміру заборгованості, яка утворилась до його працевлаштування, тому сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів не перевищує суму відповідних платежів за три роки.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року (суддя Брагіна О.Є.) відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання.

ОСОБА_2 надала суду пояснення щодо позову у яких вказала на те, що позивач ОСОБА_1 сплатив штраф у розмірі 37032,25 грн, винесений оскаржуваною постановою, а тому, на думку третьої особи, спір у справі відсутній.

04 грудня 2020 року на підставі розпорядження керівника апарату Київського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року № 453, у зв`язку з відстороненням судді ОСОБА_3 від здійснення правосуддя відповідно до рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 27 листопада 2020 року, було проведено повторний автоматизований розподіл справи № 320/637/20, за результатами якого остання була передана для розгляду судді Лисенко В.І., яка ухвалою від 14 грудня 2020 року прийняла адміністративну справу до провадження та призначила судове засідання.

У судове засідання, призначене на 17 грудня 2020 року, з`явилась представник позивача адвокат Онишко В.М., яка заявила клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує з посиланням на те, що старшим державним виконавцем Тригубом Г.В. при винесенні оскаржуваної постанови дотримано всіх вимог закону. Від третьої особи ОСОБА_2 будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.

Протокольною ухвалою від 17 грудня 2020 року, керуючись частиною третьою статті 194, частиною дев`ятою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд на місці ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2017 року у справі № 359/8413/16-ц, номер провадження 2/359/555/2017, яке набрало законної сили 25 липня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти як матері дитини інваліда ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову 31 жовтня 2016 року та протягом всього часу проживання з дитиною інвалідом та опікування нею.

До того ж, у вказаному рішенні встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2011 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі 1/2 частини заробітку (доходу) щомісячно (1/4 частини на кожну), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 27 липня 2011 року та до досягнення дітьми повноліття (а.с. 59-61).

21 грудня 2017 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист у справі № 359/8413/16-ц (а.с. 77), на підставі якого та заяви про примусове виконання державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Пільтяй Г.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 22 грудня 2017 року (ВП № 55437420) (а.с. 76 зворот).

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості з аліментів за період з 31 жовтня 2016 року по 31 липня 2020 року по виконавчому провадженню № 55437420, яка складена старшим державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ), заборгованість позивача зі сплати аліментів станом на 31 липня 2020 року становила 84099,86 грн, а саме: з 31 жовтня 2016 року по 31 грудня 2016 року 4064,51 грн, з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року 24000,00 грн, з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року 24000,00 грн, з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року 23149,00 грн, з 01 січня 2020 року по 31 липня 2020 року 8886,35 грн (а.с. 78-81).

24 грудня 2019 року старшим державним виконавцем Тригубом Г.В. винесено постанову про накладення штрафу у виконавчому провадженні № 55437420, в описовій частині якої зазначено, що з дня пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання за період з 31 жовтня 2016 року по 30 листопада 2019 року заборгованість боржника ОСОБА_1 зі спати аліментів складає 74064,51 грн, аліменти за виконавчим документом утримуються у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн щомісячно, таким чином за останнім рахується заборгованість по сплаті аліментів за 37 місяців (три роки та один місяць) відповідних платежів. У зв`язку з викладеними обставинами, старший державний виконавець, керуючись частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ, пунктом 8 Розділу 16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, вирішив накласти на боржника штраф на користь стягувача ОСОБА_2 у розмірі 37032,25 грн, що становить 50 % від суми заборгованості (а.с. 10-11).

З копії довідки від 28 жовтня 2019 року № 2810, виданої ТОВ «ІНТРО.НЕТ», убачається, що ОСОБА_1 з 12 лютого 2018 року по 18 квітня 2019 року працював на посаді водія в ТОВ «ІНТРО.НЕТ». Дохід за період з 01 січня 2019 року по 19 квітня 2019 року склав 16203,86 грн з яких утримано: податків та інших обов`язкових платежів 3159,75 грн, аліменти (частка стягнення 20 %) 2608,82 грн, аліменти (частка стягнення 1/2) 6522,07 грн (а.с. 26).

З копії довідки від 28 жовтня 2019 року № 5, виданої ТОВ «МОНОЛІТ.НЕТ», вбачається, що ОСОБА_1 з 22 квітня 2019 року працює в ТОВ «МОНОЛІТ.НЕТ», займає посаду водія. Дохід за період з 22 квітня 2019 року по 30 вересня 2019 року склав 26650 грн з яких утримано: податків та інших обов`язкових платежів 5196,74 грн, аліменти (частка стягнення 1/2) 10729 грн (а.с. 25).

З копії довідки про сплату аліментів від 25 вересня 2020 року № 66616, виданої ОСОБА_1 старшим державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сорока В.І., слідує, що станом на 24 вересня 2020 року заборгованість згідно виконавчого документу № 2/359/555/2017 у ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 відсутня (а.с. 107).

Вважаючи постанову про накладення штрафу протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

За приписами частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VІІІ, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно частини першої статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності зі статтею 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно частини першої статті 71 Закону № 1404-VIII порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

28 серпня 2018 року набрав чинності Закон України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII (далі Закон № 2475-VIII) «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання", яким доповнено статтю 71 Закону № 1404-VIII частиною 14 наступного змісту:

«За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу".

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону № 1404-VIII строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

У відповідності до абзацу третього частини чотирнадцятої статті 71 Закону № 1404-VIII за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

Пунктом 8 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, визначено, що виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону.

Постанова про накладення штрафу оформлюється відповідно до вимог пункту 7 розділу I цієї Інструкції та містить відомості про розмір заборгованості, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, та суму штрафу.

Доводи позовної заяви зводяться до неправильного, на думку позивача, здійснення розрахунку заборгованості старшим державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 55437420, а також того, що зміни в законодавстві, визначені у частині чотирнадцятій статті 71 Закону 1404-VIII не мають зворотної дії в часі та можуть бути застосовані до тих випадків, які будуть виникати після 28 серпня 2018 року.

Суд не погоджується з доводами позивача з огляду на таке.

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип заборони зворотної дії нормативно-правових актів у часі є однією з важливих складових принципу правової визначеності. На думку Конституційного Суду України (далі КСУ), «закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту» (рішення КСУ від 13 травня 1997 року № 1-зп).

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

У пункті 2 рішення КСУ від 09 лютого 1999 року у справі № 1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі <…> полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності <…>, і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності <…> (рішення КСУ від 02 липня 2002 року № 13-рп/2002).

При цьому не вважається зворотною дією застосування закону або іншого нормативно-правового акту щодо триваючих правових відносин, якщо цей акт застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (це так звана безпосередня дія нормативного акту в часі).

Нормами Закону № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, посилено відповідальність за несвоєчасну сплату аліментів, зокрема, запроваджено нарахування штрафів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за рік (20% від суми несплачених аліментів), за два роки (30% від суми несплачених аліментів), за три роки (50% від суми несплачених аліментів).

Положення абзацу 3 частини чотирнадцятої статті 71 Закону № 1404-VІІІ передбачають накладення штрафу у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів у певному розмірі, який дорівнює сумі відповідних платежів за три роки. Тобто, зазначена норма права містить вказівку на суму заборгованості, за якої виникають підстави для накладення штрафу на боржника, а не на період її виникнення.

Дата виникнення заборгованості зі сплати аліментів не впливає на можливість застосування штрафу до позивача. Визначальним для вирішення справи є встановлення наявності такої заборгованості на час винесення постанови від 24 грудня 2019 року про накладення штрафу та її розмір, який впливає на визначення суми штрафу.

Натомість, неможливість застосування частини чотирнадцятої статті 71 вказаного Закону до заборгованості, що виникла до 28 серпня 2018 року, нівелювала б зміни до законодавства, тому суд вважає, що відповідачем вірно застосовано цю норму до триваючих правовідносин, а саме до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності, безпосередньо застосувавши нормативний акт прямої дії у часі.

Даний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 24 листопада 2020 року у справі № 620/517/20 щодо дії у часі норми частини чотирнадцятої статті 71 Закону № 1404-VIII, що набрали чинності з 28 серпня 2018 року.

У відповідності до частин четвертої та восьмої статті 71 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Суду не надано будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 у визначеному законом порядку звертався до суду щодо оскарження розміру заборгованості по сплаті аліментів в межах виконавчого провадження № 55437420 та такий розрахунок скасовано або ж змінено.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що станом на 24 грудня 2019 сукупний розмір заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів в межах виконавчого провадження № 55437420 перевищував суму відповідних платежів за три роки 74064,51 грн, що знайшло своє підтвердження у ході судового розгляду, винесена 24 грудня 2019 року старшим державним виконавцем Бориспільського МРВ ДВС ГТУ юстиції у Київській області Тригубом Г.В. постанова про накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів 37032,25 грн є законною та обґрунтованою.

Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги наведене у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність своїх дій при винесені оскаржуваної постанови, з огляду на що, у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати у зв`язку з відмовою у задоволенні позову не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.