Справа № 140/8575/20
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/8575/20 пров. № А/857/11918/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Затолочного В.С., Качмара В.Я.

з участю секретаря судового засідання Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року (суддя першої інстанції Димарчук Т.М., м. Луцьк),

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 позивач ОСОБА_1 звернулася до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 21.02.2020 №Ф-7516-55 на суму 26 539,26 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Волинській області від 21.02.2020 №Ф-7516-55 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на суму 26 539,26 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Не погодившись із таким рішенням, його оскаржило Головне управління ДПС у Волинській області. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що у зв`язку з набрання чинності від 06.12.2016 № 1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до Закону № 2464, встановлено застереження-обов`язок визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року. Сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим законом, при цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Апелянт стверджує, що фізичні особи-підприємці та роботодавці (у т.ч. підприємства, які виплачують заробітню плату) розглядаються як окремі платники єдиного внеску. Фізичні особи-підприємці, які одночасно є найманими працівниками підприємства, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання звітності за себе як фізичні особи-підприємці. Вказує, що право на звільнення від сплати єдиного внеску у 2017-2019 роках за себе мали фізичні особи-підприємці, за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч. 4 ст.4 Закону № 2464). Інших підстав звільнення від сплати єдиного внеску фізичними особами- підприємцями чинним законодавством не передбачено. Отже, у ОСОБА_1 відсутні підстави для звільнення від сплати єдиного внеску.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 17 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені. Зауважив, що позивач не весь період, охоплений податковою вимогою, працювала і за неї сплачувалися внески. Однак суд першої інстанції залишив цей факт поза увагою.

Представник позивача заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та пояснив, що суд першої інстанції прийняв законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає правовій позиції Верховного Суду.

Після оголошення перерви учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги шляхом надіслання 08.12.2020 року повідомлень на електронні пошти зазначених учасників справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. У судове засідання 17.12.2020 не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 10.09.2003 по 03.10.2019 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

ГУ ДФС у Волинській області відповідно до статті 25 Закону №2464-VI від 08.07.2010 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та даних інформаційної системи органу доходів і зборів сформовано та направлено ОСОБА_1 вимогу від 21.02.2020 №Ф-7516-55 про сплату боргу (недоїмки) відповідно до якої станом на 31.10.2019 у позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску на суму 26539,26 грн (за період 2017 рік 3 квартали 2019 року).

Єдиний внесок нарахований позивачу за наступні періоди 09.02.2018 в сумі 8448 грн (за 2017 рік); 19.04.2018 в сумі 2457,18 грн (за І квартал 2018 року); 19.07.2018 в сумі 2457,18 грн (за II квартал 2018 року); 19.10.2018 в сумі 2457,18 грн (за III квартал 2018 року); 21.01.2019 в сумі 2457,18 грн (за IV квартал 2018 року); 19.04.2019 в сумі 2754,18 грн (за І квартал 2019 року); 19.07.2019 в сумі 2754,18 грн (за II квартал 2019 року); 21.10.2019 в сумі 2754,18 грн (за III квартал 2019 року), що підтверджується даними інтегрованої картки платника податків фізичної особи ОСОБА_1 .

Під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження відносно ОСОБА_1 представник позивача Студницький А.Б. 02.06.2020 дізнався про винесення ГУ ДПС у Волинській області оскаржуваної вимоги (а.с. 26).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у період нарахування податковим органом позивачу єдиного соціального внеску відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 21.02.2020 №Ф-7516-55 на суму 26 539,26 грн (2017 рік, 2018 рік та 3 квартали 2019 року) позивач перебувала у трудових відносинах, а юридичні особи та фізична особа-підприємець як роботодавці, нараховуючи позивачу заробітну плату, сплачували за неї як страхувальники єдиний соціальний внесок, що підтверджується наданими документами. Відтак, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 21.02.2020 №Ф-7516-55 на суму 26 539,26 грн є протиправною та підлягає скасуванню. Водночас, відповідачем не надано доказів щодо безпосереднього здійснення позивачем підприємницької діяльності у 2017-2019 роках, отримання інших доходів ніж від трудової діяльності як найманим працівником.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI (далі Закон №2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою-підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI надано визначення поняттям: застрахована особа фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: - для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно доЗакону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; - для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно пункту 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Із врахуванням зазначеного мінімальний страховий внесок у 2017 році становив 704,00 грн на місяць (3200,00 грн х 22%, де 3200,00 грн розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2017 року); мінімальний страховий внесок у 2018 році становив 819,06 грн на місяць (3723,00 грн х 22%, де 3723,00 грн розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2018 року); мінімальний страховий внесок у 2019 році становив 918,06 грн на місяць (4173,00 грн х 22%, де 4173,00 грн розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2019 року).

У той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює Законом №2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI, на якому наполягає ГУ ДПС, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 квітня 2020 року (справа №620/2449/19), постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 27 березня 2020 року (справа №140/2214/19), від 3 квітня 2020 (справа 140/642/19).

Із матеріалів справи видно, що ГУ ДФС у Волинській області було нараховано позивачу як фізичній особі-підприємцю єдиний соціальний внесок за 2017 рік, 2018 рік та 3 квартали 2019 року на загальну суму 26 539,26 грн, про що зазначено у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 21.02.2020 №Ф-7516-55. З розрахунку, наведеному відповідачем слідує, що за 2017 рік сума боргу становить 8 448,00 грн (704,00 грн х 12 місяців); за 2018 рік 9828,72 грн (819,06 грн х 12 місяців), за 3 квартали 2019 рік 8262,54 грн (918,06 грн х 9 місяців).

У період з 2017 року по 2019 рік позивач була офіційно працевлаштована. Зокрема, з 29.04.2014 по 14.08.2017 позивач перебувала у трудових відносинах з ДП «ЛПП Україна» AT 2ЛПП» м. Львів, у період з 21.08.2017 по 20.04.2018 перебувала у трудових відносинах з магазином «Інтертоп-2» м. Луцьк, а з 02.01.2019 по теперішній час працює продавцем зоомагазину у ФОП ОСОБА_2 у м. Луцьку. У вказані періоди позивач була застрахованою особою і єдиний внесок за неї сплачували роботодавці. Вказані обставини підтверджуються індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за період з 2006 по 2020 рік (форма ОК-5), а також індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України від 14.08.2020 форма ОК-7, наданих представником позивача з клопотанням про долучення доказів від 14.08.2020.

Отже, перераховані юридичні особи ДП «ЛПП Україна» AT «ЛПП» м. Львів, магазин «Інтертоп-2» м. Луцьк та фізична особа підприємець ОСОБА_2 як роботодавці, нараховуючи позивачу заробітну плату, сплачували за неї як страхувальники єдиний соціальний внесок, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України. Так, роботодавцями ДП «ЛПП Україна» AT «ЛПП» м. Львів та магазином «Інтертоп-2» м. Луцьк ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у 2017 році на загальну суму 70 862,37 грн; магазином «Інтертоп-2» м. Луцьк ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у 2018 році на загальну суму 28 799,99 грн; а роботодавцем ФОП ОСОБА_2 позивачу нараховано заробітну плату у 2019 році на загальну суму 50 773,32 грн. Із вказаних сум сплачено єдиний соціальний внесок, розмір якого перевищує мінімальний страховий внесок.

Перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з вищевказаними роботодавцями, нарахування позивачу заробітної плати та сплата за неї, як страхувальниками єдиного соціального внеску підтверджується також довідкою про доходи від 24.10.2019 №LP000000187, наданою ДП «ЛПП Україна» AT «ЛПП» м. Львів, довідкою про доходи від 07.10.2019 №00172-19В, наданою ТОВ «Інтертоп Україна» та довідкою про доходи від 04.10.2019 №1, наданою ФОП ОСОБА_2 .

Отже, у період нарахування податковим органом позивачу єдиного соціального внеску відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 21.02.2020 №Ф-7516-55 позивач перебувала у трудових відносинах, а юридичні особи та фізична особа-підприємець як роботодавці, нараховуючи позивачу заробітну плату, сплачували за неї як страхувальники єдиний соціальний внесок, що підтверджується наданими документами.

Доказів отримання позивачем у спірний період доходів від провадження господарської діяльності судом першої інстанції не встановлено та таких не надано суду апеляційної інстанції.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність нарахування позивачу єдиного внеску у зазначені періоди.

Однак, з 20 серпня 2020 року по 2 січня 2019 року позивач не була працевлаштована.

У цей період позивач була зареєстрована як приватний підприємець, отже зобов`язана була сплачувати страхові внески.

Мінімальний страховий внесок у 2018 році становив 819,06 грн на місяць ( 3723 грн х 22%).

Отже, у період, коли позивач не перебувала у трудових відносинах, однак залишалася зареєстрованою як ФОП, вона зобов`язана була сплачувати ЄСВ, а тому відповідачем з травня по грудень 2018 року (включно) було правомірно нараховано єдиний внесок в сумі 6552,48 грн (819, 06 х 8).

Враховуючи викладене, оскаржувана вимога в цій частині є правомірною і суд першої іннстанції безпідставно її скасував.

Відповідно частин 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана вимога в частині визначення суми боргу платника єдиного внеску в розмірі 19986 гривень 78 копійок (26539,26 грн 6552,48 грн) є протиправною .

Отже в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

В решті позовних вимог необхідно відмовити.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про скасування оскаржуваного рішення як такого, що прийнято з порушенням норм матеріального права та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги було задоволено частково, на користь позивача слід стягнути суму сплаченого при поданні позову судового збору в сумі, пропорційній частині задоволених позовних вимог, що становить 633,20 грн.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Волинській області від 21 лютого 2020 року №Ф-7516-55 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на суму 19986 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят шість) гривень 78 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 633 (шістсот тридцять три) гривні 20 (двадцять) копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. С. Затолочний
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 28.12.2020.