Справа № 440/1975/19
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 р. Справа № 440/1975/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.09.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, м. Полтава, повний текст складено 09.09.19 року по справі № 440/1975/19

за позовом Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України

до ОСОБА_1

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:
Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України (надалі також - позивач, Військова частина НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_1 ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду із позовною заявою до ОСОБА_1 (надалі також відповідач, ОСОБА_1 ), в якій просила стягнути з відповідача заподіяну державі шкоду в сумі 8258,21 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення суду є необґрунтованим та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з неправильним посиланням на пункт 32 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР, оскільки на момент звільнення зі служби ОСОБА_1 не був притягнутий до матеріальної відповідальності і отримання виконавчого напису, як передумови звернення до суду, не потрібне. Водночас, зазначає, що ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11.03.2019 у справі № 524/9788/18 у відкритті провадження за повозом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 було відмовлено з мотивів того, що справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 24.07.2013 за № 155 лейтенанта ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника фінансово-економічної служби частини на підставі Наказа Міністра оборони України 21.06.2013 за № 191, де позивач проходив службу за контрактом у період з 24.07.2013 по 12.06.2017 (а.с. 33, 34).

У 2016 році посадовими особами Кременчуцької ОДПІ ГУ Міндоходів у Полтавській області проведено перевірку своєчасності сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в/ч НОМЕР_1 за грудень 2015 року. Проведеною перевіркою встановлено, що за грудень 2015 року, по строку сплати не пізніше 20.01.2016, сума несвоєчасної сплати ЄСВ становила 39 512,95 грн. Вказану заборгованість погашено в/ч НОМЕР_1 29.01.2016.

Як наслідок, рішенням Кременчуцької ОДПІ № від 08.02.2016 до в/ч НОМЕР_1 застосовано штрафні санкції та нараховано пеню за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, відповідно до якого сума штрафної санкції становила 7 902,59 грн, пені - 355,62 грн (а.с. 83).

На виконання розпорядження ТВО начальника штабу - першого заступника командувача Сухопутними військами Збройних Сил України від 23.02.2016 № 3999 у в/ч НОМЕР_1 відповідно до Наказа від 23.02.2016 за № 138 за даним фактом проведено службове розслідування, у ході якого встановлено, що вказане порушення в частині несвоєчасної сплати єдиного соціального внеску сталося з особистої недисциплінованості ТВО помічника командира з фінансово - економічної роботи - начальника фінансово - економічної служби в/ч НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_1 .

За результатами проведеного службового розслідування запропоновано осіб, винних у порушенні вимог п. 6 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", притягнути до дисциплінарної відповідальності.

26.02.2016 командиром в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 затверджено Акт проведення службового розслідування за фактом щомісячного порушення вимог чинного законодавства у Військовій частині НОМЕР_1 щодо несвоєчасної оплати сум страхових внесків, нарахованих на суму грошового забезпечення військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 17-20).

В ході бесід, проведених 24.02.2016 командиром в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 з ОСОБА_1 щодо порушення вимог законодавства, відповідач свою провину визнав (а.с. 75, 76).

У зв`язку з тим, що статтею 15 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що військовослужбовці несуть відповідальність за адміністративні правопорушення за дисциплінарними статутами, Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 26.02.2016 №153 "Про результати службового розслідування" лейтенанта ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді суворої догани, а для погашення штрафної санкції та пені наказано направити заявку на кошти до фінансово-економічного управління командування Сухопутними військами Збройних Сил України на виділення коштів Військовій частині НОМЕР_1 для погашення штрафної санкції у сумі 7902,59 rрн та пені в сумі 355,62 rрн (а.с. 16).

Згідно з Наказом командуючого Сухопутними військами Збройних Сил України (по особовому складу) від 25.05.2017 за № 144 (а.с. 88, 89) та відповідно до частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за № 2232-ХІІ, з урахуванням частини восьмої цієї ж статті, заступника начальника фінансово-економічної служби частини лейтенанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за п. "е" пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за службовою невідповідністю.

Відповідно до Наказа командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.06.2017 за № 154 лейтенанта ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення (а.с. 90, 91).

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 14.05.2018 за № 276 призначено службове розслідування за фактом відшкодування незаконних витрат коштів на суму 8258,21 грн (переплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування).

Розслідуванням встановлено, що дійсно мала місце несвоєчасна сплата недоїмки за ЄСВ за період з 21.01.2015 по 10.06.2015 у зв`язку з тим, що т.в.о. помічника командира з фінансово - економічної роботи - начальник фінансово - економічної служби в/ч НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_1 не врахував вимоги ч. 6 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", в якому вказано, що у разі, якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

В подальшому, у квітні 2016 року за меморіальним ордером № 16 (а.с. 25) лейтенант ОСОБА_1 безпідставно нарахував дебіторську заборгованість на суму 8 258,21 грн. по Дт субрахунку 801 Кт субрахунку 651, що підтверджено відповідним записом у книзі Журнал - Головна в/ч НОМЕР_1 за квітень 2016 року. Разом з цим, станом на 01.04.2016 залишок по Дт субрахунку 651 рахувався у сумі 1 000,00 грн (а.с. 26-29).

Також, у квітні 2016 року при нарахуванні та виплаті військовослужбовцям в/ч НОМЕР_1 грошової винагороди за участь в АТО у меморіальному ордері № 5/1 за роздавальною відомістю № 11 нараховано суму ЄСВ у розмірі 26 740,65 грн. Проте, за платіжним дорученням від 28.04.2016 № 217 здійснено перерахування ЄСВ по КЕКВ 2120 у розмірі 33 998,86 грн (26740,65+8258,21-1000,00) (а.с. 30-32).

За висновками Акта службового розслідування від 18.05.2018, затвердженого командиром Військової частині НОМЕР_1 ОСОБА_2 , сума штрафних санкцій у розмірі 7 902,59 грн та пені 355,62 грн правомірно застосована податковим органом за порушення порядку сплати ЄСВ, допущеного з особистої недисциплінованості лейтенанта ОСОБА_1 (а.с. 77-82).

Сума штрафних санкцій у розмірі 7 902,59 грн та пені 355,62 грн сплачена за рахунок бюджетних коштів, виділених в/ч НОМЕР_1 для сплати ЄСВ, нарахованого на грошове забезпечення військовослужбовців (КЕКВ 2120).

На адресу відповідача Військовою частиною НОМЕР_1 направлявся витяг з наказу № 290 від 19.05.2018 з вимогою про відшкодування завданих державі збитків (а.с. 39-40), проте, відповіді від відповідача не надійшло.

Оскільки ОСОБА_1 не відшкодував у добровільному порядку заборгованість за шкоду, завдану ним державі через особисту неправомірну бездіяльність під час проходження військової служби в сумі 8258,21 грн, Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення, виходячи з аналізу норм Положення № 243/95-ВР, дійшов висновку про те, що після виключення військовослужбовця зі списків особового складу стягнення з нього суми заподіяної шкоди мало б відбуватися за місцем його постійного проживання (роботи) на підставі виконавчих написів органів, що виконують нотаріальні дії та довідки про суму заборгованості, яка підлягає стягненню, а у разі подальшого проходження служби в іншій військовій частині - шляхом утримання грошової суми за новим місцем служби на підставі запису у грошовому атестаті. Водночас, суд першої інстанції зазначив, що позивач, оминаючи спеціальну процедуру, Положенням № 243/95-ВР, одразу звернувся до суду з відповідним позовом, що вказує на невірний спосіб захисту порушеного права. Однак, без вчинення позивачем тієї послідовності дій, яка визначена спеціальним порядком, суд позбавлений можливості відновити його порушені права, оскільки не виникає публічно-правових відносин.

Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Частинами 1, 4 статті 1191 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності відповідно органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, мають право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди).

Згідно з преамбулою Статуту внутрішньої служби ЗС України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV, цей Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Відповідно до статей 26, 27 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами визначені Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (в редакції від 11 лютого 2001 року, далі - Положення № 243/95-ВР).

До військовослужбовців належать: солдати, матроси, сержанти, старшини строкової військової служби і ті, які проходять військову службу за контрактом, курсанти (слухачі) військово-навчальних закладів, жінки, які проходять військову службу за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу, прапорщики, мічмани і офіцери Збройних Сил України, Прикордонних військ України, військ Цивільної оборони, Управління державної охорони України та інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України, Служби безпеки України, військ внутрішньої та конвойної охорони Міністерства внутрішніх справ України, а також призвані на збори військовозобов`язані (абзац 3 пункту 1 розділу "Загальні положення" Положення N 243/95-ВР).

Відповідно до пункту 2 розділу І Положення № 243/95-ВР відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Зі змісту пункту 3 розділу І Положення № 243/95-ВР вбачається, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди. Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.

Відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду (п. 4 розділу І Положення № 243/95-ВР).

За приписами пункту 5 розділу І Положення № 243/95-ВР час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством.

Згідно із пунктом 8 Положення № 243/95-ВР залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність.

Військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення (п. 10 розділу ІІ Положення № 243/95-ВР).

Відповідно до пункту 17 розділу ІV Положення № 243/95-ВР у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб. Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць. Розслідування не проводиться, якщо причини, розмір шкоди та винних осіб встановлено в ході ревізії (перевірки), інвентаризації, дізнання, попереднього слідства або судом.

За приписами пункту 31 розділу ІV Положення № 243/95-ВР у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

На притягнутих до матеріальної відповідальності звільнених з військової служби військовослужбовців і військовозобов`язаних після закінчення зборів, які не відшкодували заподіяної ними державі шкоди, в 10-денний термін після дня вибуття їх з військової частини до суду за місцем їх постійного проживання (роботи) надсилаються виконавчі написи органів, що виконують нотаріальні дії. Для отримання виконавчого напису командир (начальник) військової частини подає органам, що виконують нотаріальні дії, довідки про суму заборгованості, яка підлягає стягненню (п. 32 розділу ІV Положення № 243/95-ВР).

Аналізуючи пункти 31, 32 Положення № 243/95-ВР можна дійти висновку, що командир військової частини звертається з позовом до суду про стягнення з військовослужбовця матеріальної шкоди у разі, якщо військовослужбовець звільнений у запас або відставку для прийняття рішення про стягнення з нього заподіяної шкоди.

У випадку, якщо притягнутий до матеріальної відповідальності військовослужбовець звільняється з військової служби, то Положенням № 243/95-ВР передбачений безспірний порядок стягнення заподіяної шкоди, а саме виконання нотаріусом виконавчого напису.

Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року N 243/95-ВР, втратило чинність 31 жовтня 2019 року з набранням чинності Закону України від 03 жовтня 2019 року № 160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», проте, застосовується до спірних взаємовідносини сторін, які склалися протягом 2016-2018 років.

Як убачається із матеріалів справи, у 2016 році посадовими особами Кременчуцької ОДПІ ГУ Міндоходів у Полтавській області проведено перевірку своєчасності сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в/ч НОМЕР_1 за грудень 2015 року та встановлено, що за грудень 2015 року, по строку сплати не пізніше 20.01.2016, сума несвоєчасної сплати ЄСВ становила 39 512,95 грн та, як наслідок, рішенням Кременчуцької ОДПІ № від 08.02.2016 до в/ч НОМЕР_1 застосовано штрафні санкції та нараховано пеню за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, відповідно до якого сума штрафної санкції становила 7 902,59 грн, пені - 355,62 грн.

Отже, в ході перевірки встановлено факт порушення податкового законодавства щодо своєчасності сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування посадовими особами Військової частини НОМЕР_1 .

З актів проведення службових розслідувань, які містяться у матеріалах справи, вбачається, що мала місце несвоєчасна сплата недоїмки за ЄСВ за період з 21.01.2015 по 10.06.2015, у зв`язку з тим, що т.в.о. помічника командира з фінансово - економічної роботи - начальник фінансово - економічної служби в/ч НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_1 не врахував вимоги ч. 6 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» і саме ці дії відповідача призвели до сплати позивачем штрафної санкції у сумі 7 902,59 грн та пені у сумі 355,62 грн.

Вина відповідача та конкретний розмір завданих ним збитків у вигляді надлишкових виплат з огляду на порушення податкового законодавства встановлені службовим розслідуванням на підставі первинних документів.

Тобто, судовим розглядом установлено, що збитки у виді надлишкових виплат Військової частини НОМЕР_1 заподіяні внаслідок особистої бездіяльності відповідача та недбалого ставлення до своїх службових обов`язків, що визнано відповідачем в ході службового розслідування; наказ про притягнення його до дисциплінарної відповідальності відповідач не оскаржував, що матеріалами справи не спростовано.

В період проходження військової служби відповідач до матеріальної відповідальності не притягувався, відповідні утримання з грошового нарахування відповідача не проводилися, а отже, до спірних правовідносини застосовується пункт 31 розділу ІV Положення № 243/95-ВР.

Отже, з урахуванням розміру місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 , зазначеного у довідці Військової частини НОМЕР_1 від 10 грудня 2020 року за N 760, колегія суддів дійшла висновку, що шкода, завдана відповідачем Військовій частині НОМЕР_1 , має бути відшкодована у сумі 8251,21 грн.

Висновки суду першої інстанції про те, що після виключення військовослужбовця зі списків особового складу стягнення з нього суми заподіяної шкоди мало б відбуватися за місцем його постійного проживання (роботи) на підставі виконавчих написів органів, що виконують нотаріальні дії та довідки про суму заборгованості, яка підлягає стягненню, є помилковими, оскільки, у даному випадку, відповідач в період проходження військової служби до матеріальної відповідальності не притягався.

Ці випадки врегульовані пунктом 31 розділу ІV Положення № 243/95-ВР, згідно з яким у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позивач, звернувшись до суду з цим позовом, правильно обрав спосіб захисту своїх прав, оскільки в даному випадку питання про відшкодування матеріальної шкоди звільнених із військової служби військовослужбовців вирішується шляхом подання позову до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС визначено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Частиною четвертою статті 5 КАС передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частиною четвертою статті 19 КАС установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно із частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18 у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

У рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що спір у цій справі щодо відшкодування державі в особі Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України шкоди, завданої ОСОБА_1 шляхом втрати майна під час здійснення ним повноважень, пов`язаних з проходженням військової (публічної) служби, є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.

Доводи апеляційної скарги щодо зазначених обставин приймаються колегією суддів у якості належних.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За статтею 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового про задоволення позовних вимог.

Судові витрати за подання апеляційної скарги стягненню з позивача не підлягають, оскільки за приписами частини 2 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень стягуються виключно витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертизи.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України - задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.09.2019 по справі № 440/1975/19 - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) заподіяну державі шкоду в сумі 8258 (вісім тисяч двісті п`ятдесят вісім) грн. 21 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді І.С. Чалий О.А. Спаскін