Справа № 240/11501/19
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2020-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/11501/19

Головуючий у 1-й інстанції: Гурін Д.М.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

23 грудня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Іваненко Т.В. Сторчака В. Ю.

за участю: секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.,

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Міністерства соціальної політики України, в якому просив:

-визнати протиправними дії Міністерства соціальної політики України, що виявилися у відмові надати відповідь на звернення;

-зобов`язати Міністерство соціальної політики України надати протягом п`яти робочих днів із дня набрання чинності рішенням суду, інформацію щодо виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 28 січня 2011 року в адміністративній справі №2а-7873/10/0670 про зобов`язання Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи перерахувати кошти на рахунок Черкаської обласної державної адміністрації для придбання ОСОБА_1 житла;

-стягнути з Міністерства соціальної політики України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100000 гривень, заподіяну неправомірними діями.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт послався на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

Зокрема, в апеляційній скарзі зазначено про помилковість висновків суду першої інстанцїї про не публічність запитуваної ним інформації згідно Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Крім того, апелянт вказав, що судове рішення продовжує бути невиконаним, а тому його наступне звернення ніяк не стосувалося і не могло стосуватися попередніх звернень, якими запрошувалася інформація про виконання рішення суду станом на іншу (попередню) дату та наразі щоденно існує зобов`язання для відповідача по виконанню рішення суду. При цьому, просить звернути увагу, що не надана інформація за попередніми зверненнями у повній мірі про причини невиконання рішення суду, а тому попередні звернення не вирішені по суті.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2020 рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позову відповідно до мотивувальної частини постанови апеляційного суду.

Вказана постанова оскаржена позивачем до суду касаційної інстанції.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховним Судом прийнято постанову, якою постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року у справі № 240/8271/20 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначено головуючим суддею у справі ОСОБА_2 , члени колегії-Іваненко Т.В., Сторчак В.Ю.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, повноважного представника в судове засідання не направив.

У відповідності до вимог ч.2 ст.313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І категорії та інвалідом І групи.

Довідкою до акту огляду МСЕК серії ЖИА № 109509 від 25.02.2009 року підтверджено, що перша група інвалідності позивача є причиною захворювання пов`язаного з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

При цьому, згідно довідки № 32255 А від 10.02.2002, станом на 26 квітня 1986 року ОСОБА_1 проживав у м.Прип`ять Київської області і був евакуйований у м. Коростень Житомирської області, яке відповідно до постанови КМ УРСР № 106 від 23.07.1991 року, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

У 2010 році позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, у якому просив визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, стягнути з відповідача на його користь 357 300 гривень для придбання однокімнатної квартири в місті Черкаси.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 28 січня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2011 року позов задоволено частково: визнано бездіяльність Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи щодо незабезпечення житлом ОСОБА_1 неправомірною та зобов`язано Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи перерахувати цільовим призначенням кошти на рахунок Черкаської обласної державної адміністрації для придбання житла останньому, відповідно до ст.20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Вказана постанова набрала законної сили та на її виконання видано виконавчий лист №2357/2011, який в подальшому пред`явлено ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України для примусового виконання.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року у справі № 2а-7873/10/0670 здійснено заміну відповідача у справі правонаступником- Міністерством соціальної політики України. Дана ухвала набрала чинності 06 травня 2016 року.

У відкритті апеляційного та касаційного провадження за поданими Міністерством соціальної політики скаргами, відмовлено.

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив змінити спосіб виконання судового рішення Житомирського окружного адміністративного суду по справі № 2а-7873/10/0670 від 28 січня 2011 року з "зобов`язання" відповідача-Міністерства соціальної політики України перерахувати за цільовим призначенням кошти в сумі 357300 грн. на рахунок Черкаської ОДА для придбання йому житла на "примусове стягнення" з відповідача-Міністерства соціальної політики України коштів в сумі 357300 грн., які перерахувати цільовим призначенням на рахунок Черкаської ОДА для придбання йому житла, відповідно до положень ст. 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року ОСОБА_1 у задоволенні заяви - відмовлено.

Згідно листа Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 12.12.17 № П-29765, П-29839 боржником- Міністерством соціальної політики України постанова суду в повному обсязі не виконана.

Невиконання судового рішення, зумовило численні звернення позивача до відповідача з вимогою надати інформацію щодо виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 28.01.2011.

Так, ОСОБА_1 28 жовтня 2019 року надіслано на ім`я ОСОБА_3 -міністра Міністерства соціальної політики України інформаційний запит про отримання інформації щодо виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 28 січня 2011 року в адміністративній справі №2а-7873/10/0670, якою було зобов`язано Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи перерахувати кошти на рахунок Черкаської обласної державної адміністрації для придбання позивачу житла.

В подальшому, на адресу позивача надійшов лист-відповідь за підписом директора Департаменту Н. Вишневської за №819/0/243-19, датований 12.09.2019, в якому повідомлено, що листування Міністерством соціальної політики України з ОСОБА_1 припинено, оскільки на порушене у зверненні питання вже було надано відповідь листом від 27 березня 2019 року за №1356/0/5-19 та роз`яснено право на його оскарження до суду.

Позивач, розцінюючи дії відповідача як відмову у наданні запитуваної інформації та вважаючи цю відмову протиправною та такою, що суперечить вимогам чинного законодавства України і порушує його права на отримання інформації, звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач повторно звернувся із запитом, який повторював зміст попереднього запиту, а тому відповідач правомірно не надав на нього відповідь, а роз`яснив, що відповідь із поставлених питань була надана 27 березня 2019 року.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції, за результатами апеляційного оскарження прийняв постанову від 27 лютого 2020 року, якою змінив рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови в задоволенні позову відповідно до мотивувальної частини постанови апеляційного суду, дійшов висновку, що суть поданої позовної заяви у даній справі щодо оскарження дій відповідача в частині відмови надати інформацію щодо виконання судового рішення, містить ознаки заяви, що подається в порядку ст.383 КАС України, оскільки стосується оскарження рішення суб`єкта владних повноважень-відповідача на виконання рішення суду у справі №2а-7873/10/0670, яке набрало законної сили.

Верховний Суд, скасовуючи рішення суду попередніх інстанції та направляючи справу на новий розгляд, виходив із того, що позивач оскаржує бездіяльність відповідача не в частині невиконання судового рішення, а в частині ненадання відповіді на заяву щодо виконання судового рішення у відповідності до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації" та Закону України "Про звернення громадян". Такі вимоги ОСОБА_1 не свідчать про його намір оскаржити дії чи бездіяльність, учинену відповідачем на виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 28 січня 2011 року в адміністративній справі №2а-7873/10/0670 для забезпечення фактичного виконання у повному обсязі відповідного судового рішення. Разом з тим, вимоги позивача свідчать про наявність між ним і Міністерством соціальної політики України самостійного спору, предмет якого не пов`язаний із предметом спору, вирішеного по суті постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 28 січня 2011 року в адміністративній справі №2а-7873/10/0670, адже в своїй заяві ОСОБА_1 просить визнати протиправними дії Міністерства соціальної політики України, що виявилися у відмові надати відповідь ОСОБА_1 на його звернення у відповідності до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації" та Закону України "Про звернення громадян". При цьому, вимоги позивача також утримують в собі самостійний предмет позову в частині заявленої до стягнення моральної шкоди, що не може бути також вирішене в порядку ст.383 КАС України.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, з врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15.10.2020, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 32 Конституції України врегульовано, що кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

У ст. 40 Конституції України закріплено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів врегульовано Законом України "Про звернення громадян".

Вказаний Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Положеннями ст.1 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Ч.1 ст.7 Закону України "Про звернення громадян" унормовано, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. А у випадку, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями (частина третя статті 7 цього Закону).

Згідно з ч.2 ст. 8 Закону України "Про звернення громадян" не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

Органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки (частини перша, третя статті 15 Закону України "Про звернення громадян").

За правилами ч.1 ст. 20 цього Закону звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення,- невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Міністра соціальної політики Реви А.О. з заявою при виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 січня 2011 року в адміністративній справі №2а-7873/10/0670, в якому зокрема зазначив, що останнє не виконується довгий час та просить вказане рішення виконати.

У відповідь на заяву, Міністерство соцполітики направило позивачу лист від 27.03.2019 №1356/0/5-19/44, за підписом ОСОБА_4 наступного змісту:

"Міністерство соціальної політики розглянуло Ваше звернення від 25.02.2019 до Адміністрації Президента України та Мінсоцполітики стосовно виконання рішень Житомирського окружного адміністративного сулу від 28 01.2011 у справі № 2а-7873/І0/0670 та повідомляє.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Житомирською окружного адміністративного суду від 28.01.2011 у справі №2а-7873/10/0670 було зобов`язано Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій га у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи (відповідно до ухвали суду від 21.03.2016 замінено сторону у справі, зокрема, правонаступником визначено Мінсоцполітики) перерахувати кошти на рахунок Черкаської обласної державної адміністрації для придбання Вам житла.

На виконання рішення суду ГУ ДКС в Черкаській області від 26.12.2011 №4573 отримано реєстр відкритих асигнувань на суму 357,3 тис. грн. дня Черкаської обласної державної адміністрації на придбання для нього житла.

Відповідно до пункту 12 статті 23 Бюджетного кодексу України органами Державної казначейської служби України зазначені кошти 31.12.2011 перераховано до державного бюджету як не використані на кінець бюджетного року.

Оскільки видатки на соціальний захист і соціальне забезпечення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, фінансуються в межах коштів, передбачених законами про державний бюджет на відповідні роки, то виконання Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" залежить від фінансових ресурсів дохідної частини державного бюджету. Бюджетні призначення на забезпечення виконання судових рішень за програмами соціального захисту населення законами про Державний бюджет України на 2010-2019 роки Мінсоцполітики не було передбачено, у зв`язку з чим видатки на зазначені цілі в кошторисах розпорядників бюджетних коштів та відповідних паспортах бюджетних програм не затверджувалися.

У лютому 2018 року Ви звернулися до суду із заявою про зміну способу виконання судового рішення від 28.01.2011 у справі №2а-7873/10/0670.

У заяві Ви зазначили, що в судовому рішенні про перерахування цільовим призначенням коштів у сумі 357.3 тис. грн. на придбання Вам житла формулювання зобов`язати Мінсоцполітики" потрібно замінити на формулювання „примусово стягнути з Мінсополітики" - у зв`язку з тим, що постанова не виконується тривалий час тому, що має зобов`язальний характер. У задоволенні заяви вищезазначеним судом Вам було відмовлено, оскільки зміна способу і порядку виконання судового рішення на підставі статті 378 КАС України не передбачає зміни вибраного судом при прийнятті постанови способу відновлення порушеного права позивача. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що в разі зміни способу виконання судового рішення на примусове стягнення постанову суду буде виконано.

Не погодившись із вищезазначеним судовим рішенням, Ви у квітні 2018 року звернулися до Апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Водночас потрібно зазначити, що згідно з пунктом 8 статті 7 Бюджетною кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями, а відповідно до частини першої статті 23 цього Кодексу будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету проводяться лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Разом з тим, за повідомленням Відділу виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції, України головним державним виконавцем Іванютою І.М. винесено постанову від 16.01.2019 ВП № 48530681 про закінчення виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа від 22.06.2015 № 2а-7873/10/0670 Житомирського окружного адміністративного суду у зв`язку з виконанням рішення сулу у повному обсязі згідно з виконавчим документом.

З порушеного питання Ви неодноразово зверталися до народних депутатів України, Адміністрації Президента України, Кабінету Міністрів України. Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, які надсилали Ваші звернення за належністю до Мінсоцполітики.

Мінсоцполітики інформувало Вас про результати розгляду листами від 04.07.2018 №480/0/78-18, від 09.08.2018 №99/0/243-18, від 14.09.2018 № 3483/0/5-18/40, від 19.10.2018 № 429/0/243-18, від 02.11.2018 № 512/0/243-18, від 06.11.2018 № 495/0/243-18, від 07.11.2018 № 513/0/243-18, від 15.11.2018 № 561/0/243-18, від 21.11.2018 № 4372/0/5-18/44, від 19.12.2018 № 688/0243-18, від 21.12.2018 №4905/0/5-18/44, від 09.01.2019 №69/0/5-19/44, від 19.02.2019 №660/0/5-19/44.

Статтею 8 Закону України "Про звернення громадян" визначено, зокрема, що не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і тою ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті.

З урахуванням викладеного Міністерство припиняє листування з Вами з цього питання".

В той же час, судом з`ясовано та відповідачем не спростовано, що ні на момент звернення із вищезазначеним запитом, ні на момент надання відповіді на запит, рішення суду по справі № 2а-7873/10/0670 останнім не виконано.

В зв`язку з невиконанням постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 28.01.2011 і в подальшому, ОСОБА_1 з запитами стосовно її виконання звертався до Мінсоцполітики в серпні та вересні 2019.

Однак листами від 16.08.2019 № 760/0243-19 за підписом заступника Департаменту реалізації державних соціальних програм Мінсоцполітики В.Задніпрянець та від 12.09.2019 № 819/0/243-19 за підписом директора Департаменту Н. Вишневської позивача повідомлено, що листування Міністерством соціальної політики України з ОСОБА_1 припинено, оскільки на порушене у зверненні питання вже було надано відповідь листом від 27 березня 2019 року за №1356/0/5-19 та роз`яснено право на його оскарження до суду та додано копію вказаного листа.

28.10.2020 ОСОБА_1 звернувся до міністра Мінсоцполітики Соколовської Ю.С. з заявою, в якій черговий раз просив виконати постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 28.01.2011. При цьому, як слідує зі змісту даного запиту, позивач повідомив про зміну сімейних обставин, а саме-що його сина ОСОБА_1 визнано інвалідом ІІІ групи АТО.

Однак, відповіді на запит від 28 жовтня 2019 року позивачем не отримано, натомість на адресу останнього надійшов лист-відповідь за підписом директора Департаменту Н. Вишневської за №819/0/243-19 від 12.09.2019, зміст якого викладено вище.

Таким чином, колегія суддів вважає, що запити щодо виконання судового рішення від 25.02.2020 та від 28.10.2020 не можна розцінювати як ідентичні, оскільки як встановлено судами, постанова Житомирського окружного адміністративного суду від 28.01.2011 у справі № 2а-7873/10/0670 до даного часу не виконана, а як вбачається зі змісту запитів, останні подані з метою з`ясування вжиття відповідачем заходів, спрямованих на виконання судового рішення саме станом на дату подання запитів. Та обставина, що відповідачем в період з 25.02.2020 по 28.10.2020 ніяких дій для виконання судового рішення не вчинено, не може бути підставою для залишення запиту без розгляду з підстав, передбачених ч.2 ст.8 Закону України "Про звернення громадян".

Варто також звернути увагу і на те, що згідно звернення позивача від 25.02.2020 щодо виконання судового постанови від 28 01.2011 у справі № 2а-7873/10/0670, якою зокрема зобов`язано Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи (на стадії виконання судового рішення боржника замінено на Міністерство соціальної політики) перерахувати цільовим призначенням кошти на рахунок Черкаської обласної державної адміністрації для придбання житла ОСОБА_1 відповідно до положень ст.20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", останній просив виконати вказане судове рішення.

Між тим, як свідчить зміст листа від 27.03.2019 №1356/0/5-19/44, в останньому процитовано норми ст.19 Конституції України та статей 7 та 23 БК України, згідно яких здійснюється розподіл бюджетних призначень та асигнувань; зазначено про те, що ОСОБА_1 звертався до суду з заявою про зміну способу та порядку судового рішення, а також перелічено вихідні номери та дати листів про результати розгляду заяв позивача.

В той же час, жодної інформації стосовно вжиття Міністерством соцполітики заходів, спрямованих на виконання рішення, останній не містить.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла до висновку, що вищезазначений лист не може вважати таким, що розглянутий належним чином по суті звернення з наданням вмотивованої відповіді.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

В силу положень ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте відповідачем не доведено правомірності своїх дій щодо не розгляду запиту позивача від 28.10.2019.

Частиною четвертою статті 242 КАС України передбачено, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства.

При цьому, частиною другою статті 245 КАС України встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти, зокрема, рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 826/7631/15.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту порушених прав позивача буде визнання протиправною бездіяльності виконавчого Мінсоцполітики, що полягає у нерозгляді та ненаданні відповіді на запит позивача від 28.10.2019 та зобов`язання відповідача розглянути запит належним чином.

Стосовно доводів позивача щодо публічності запитуваної останнім інформації, колегія суддів, вказує на наступне.

За приписами статті 1 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про доступ до публічної інформації", цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Отже, Законом № 2939-VI передбачено два види суспільних відносин, на які його положення не поширюються: відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом; відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій.

За правилами ч.3 ст.3 Закону України "Про звернення громадян" під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання)-звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Ураховуючи визначення понять "пропозиція", "заява" та "скарга", якими оперує Закон №393/96-ВР, звернення громадян не можна вважати засобом отримання інформації, яка за своїми ознаками відповідає визначенню публічної.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20 травня 2020 року у справі №819/1664/16.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 від 28.10.2019, у ній зазначено, що Мінсоцполітики тривалий час не виконує судове рішення від 28 січня 2011 року №2а-7873/10/0670 та позивач просить виконати останнє. При цьому, будь-якої вимоги щодо надання інформації, яка була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, не висловлено.

Таким чином, подана позивачем заява, підпадає під ознаки заяви, в розумінні ч.3 ст.3 Закону України "Про звернення громадян", а відтак не є запитом на отримання публічної інформації.

Стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., колегія суддів вказує на слідуюче.

Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 21 серпня 2020 року у справі №665/49/13-а.

Поряд з цим Верховний Суд у постанові від 25 червня 2020 року у справі №823/868/18 звернув увагу, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

Отже, зважаючи на вищевказані правові норми, враховуючи позицію Верховного Суду, висловлену у справах щодо стягнення моральної шкоди, а також той факт, що позивачу довелося захищати своє право на отримання інформації у судовому порядку, що вимагало від нього фізичних і моральних зусиль, і відповідно, не могло не відобразитися та організації життя останнього, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди.

В той же час, у постанові від 05.12.2018 у справі № 210/5258/16-ц Велика Палата Верховного Суду зокрема зазначила, що сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у ч. 3 ст. 23 ЦК України критеріїв.

Верховний Суд у постанові від 24 березня 2020 року у справі №818/607/17 вказав, що визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Так, колегією суддів з матеріалів справи з`ясовано, що відповідачем не надано відповіді на заяву позивача від 28.10.2020. При цьому, Мінсоцполітики посилається на те, що до подання вказаної заяви ОСОБА_1 в лютому та серпні 2019 звертався з аналогічними заявами. Поряд з цим, як встановлено із відповіді на заяву від 27.03.2019 №1356/0/5-19, остання не містила відповіді на питання, порушене у даній заяві.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що виходячи із засад розумності та справедливості розміру відшкодування спричиненого для позивача негативними наслідками, що полягають із душевними стражданнями, які позивач зазнав у зв`язку з протиправною бездіяльністю з боку відповідача, необхідно стягнути з останнього моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 9, 77, 242, 243, 250, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики України, що полягає у не розгляді та ненаданні відповіді на запит ОСОБА_1 від 28 жовтня 2019 року.

Зобов`язати Міністерство соціальної політики України надати протягом п`яти робочих днів із дня отримання цього рішення суду, інформацію щодо виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 28 січня 2011 року в адміністративній справі №2а-7873/10/0670 про зобов`язання Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи перерахувати кошти на рахунок Черкаської обласної державної адміністрації для придбання ОСОБА_1 житла.

Стягнути з Міністерства соціальної політики України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3000 гривень.

В решті позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 28 грудня 2020 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Іваненко Т.В. Сторчак В. Ю.