Справа № 340/4188/20
Суддя: О.А. Черниш
Дата ухвалення: 2020-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2020 року м. Кропивницький Справа № 340/4188/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Черниш О.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

відповідач: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ), Державної судової адміністрації України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Господарський суд Кіровоградської області (25000, м. Кропивницький, вул. В. Чорновола, 29/32, )

про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Державної судової адміністрації України про відшкодування шкоди.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що вона працює на посаді судді Господарського суду Кіровоградської області та отримує суддівську винагороду відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів". З 18.04.2020 року по 27.08.2020 року вона отримувала суддівську винагороду у розмірі меншому, ніж установлено цим Законом, з огляду на обмеження, запроваджені статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року у справі №10-р/2020 ці законодавчі обмеження визнані неконституційними. Позивачка стверджує, що внаслідок неконституційного закону їй заподіяно майнову шкоду у вигляді неотриманої нею суддівської винагороди у розмірі 179 394, 85 грн., яка підлягає відшкодуванню державою. З цих підстав, посилаючись на статті 56, 152 Конституції України, просить суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на її користь матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року у розмірі 179 394, 85 грн., заподіяної прийняттям неконституційного правового акта.

Ухвалою судді від 06.10.2020 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження. Цією ж ухвалою залучено до участі в справі третьою осою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Господарський суд Кіровоградської області.

Державна судова адміністрації України як відповідач подала відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову, мотивованими тим, що ДСА України здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, які фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним Кодексом України. Оскільки Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ від 13.04.2020 року встановлено обмеження нарахування, зокрема, суддівської винагороди, у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, тому з 18.04.2020 року нарахована суддівська винагорода обмежувалася максимальним розміром 47 230 грн. на місяць, а Господарський суд Кіровоградської області, як розпорядник коштів, не мав правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року у справі №10-р/2020 не є підставою для виплати позивачці недонарахованої суддівської винагороди, оскільки воно не поширюється на правовідносини, які виникли до набрання ним чинності. З цих підстав просив суд у задоволенні позову відмовити.

Від третьої особи Господарського суду Кіровоградської області надійшли пояснення щодо позову із запереченнями подібного змісту.

Від Державної казначейської служби України відзиву на позов не надходило.

Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження, суд установив такі обставини та дійшов до таких висновків.

ОСОБА_1 Указом Президента України №349/2017 від 02.11.2019 року призначена на посаду судді Господарського суду Кіровоградської області безстроково.

З довідки Господарського суду Кіровоградської області №85 від 28.10.2020 року вбачається, що суддівська винагорода судді ОСОБА_1 при її нарахуванні та виплаті у квітні, травні, червні, липні та серпні 2020 року (за винятком днів відпустки) обмежувалася відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX від 13.04.2020 року). (а.с. 8 9)

Позивачка у вересні 2020 року звернулася до суду з цим позовом, посилаючись на те, що він стосується проходження публічної служби, а право на позов виникло у зв`язку з ухваленням Конституційним Судом України Рішення від 28.08.2020 року у справі №10-р/2020.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Згідно з частинами 1, 2 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до частин 4, 5 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020 року №211 установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено на всій території України згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року №392.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX від 13.04.2020 року, який набрав чинності 18.04.2020 року, Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 такого змісту:

"Стаття 29. Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)."

Проте Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020 (230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 року №294-IX зі змінами.

У цьому Рішенні Конституційний Суд України констатував, що обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів. Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Пунктом 2 резолютивної частини цього Рішення визначено, що положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 року №294-IX зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Суд зазначає, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. З огляду на цю норму, розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів" і не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" є спеціальним законом про судоустрій, яким врегульовано питання виплати суддівської винагороди. Натомість Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" цю сферу не регулює, а відтак не підлягав застосуванню у правовідносинах, пов`язаних з нарахуванням та виплатою суддівської винагороди, оскільки не узгоджувався із положеннями частини 2 статті 130 Конституції України та іншими конституційними гарантіями незалежності суддів. Застосування цього Закону призвело до негативного впливу на рівень матеріального забезпечення суддів, який є складовою їхньої незалежності.

Судом установлено, що з 18.04.2020 року позивачці попри те, що вона мала право на отримання суддівської винагороди у розмірі, установленому Законом України "Про судоустрій і статус суддів", яким будь-які обмеження при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди передбачені не були, максимальний розмір суддівської винагороди обмежувався десятьма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, саме у зв`язку з дією частин першої та третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", які згодом визнані неконституційними Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020 (230/20).

З 28.08.2020 року суддівська винагорода нараховується та виплачується позивачці без застосування обмеження, установленого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Тож суд погоджується з доводами позову, що внаслідок неконституційного закону позивачці заподіяно матеріальну шкоду у вигляді недоотриманого нею доходу грошових коштів суддівської винагороди, визначеної у розмірі, установленому Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Позивачка має право на відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з довідкою Господарського суду Кіровоградської області №85 від 28.10.2020 року внаслідок застосування обмеження максимального розміру суддівської винагороди судді ОСОБА_1 , із сум нарахованої їй у період 18.04.2020 року по 27.08.2020 року суддівської винагороди фактично утримано 179 394, 85 грн., які їй виплачені не були.

Ці кошти суддівської винагороди позивачки, втрачені у зв`язку із застосуванням до неї обмежень, установлених частинами 1, 3 статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", мають бути компенсовані їй державою.

Суд зазначає, що суддівська винагорода, як вид доходу, оподатковується податковим агентом при її нарахуванні податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18% та військовим збором за ставкою 1,5%, як це передбачено п.167.1 ст.167, пп.1.2 п.16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України.

Тому розмір недоотриманої (втраченої) позивачкою суддівської винагороди, зменшеної на суму податків і зборів, що підлягали утриманню, становить 144412, 85 грн. (179 394, 85 грн. - 19,5%). Саме про таку суму, яка належить до виплати, вказав Господарський суд Кіровоградської області у довідці №85 від 28.10.2020 року. (а.с. 8 9)

Вирішуючи позов про стягнення на користь позивачки коштів на відшкодування заподіяної шкоди, суд враховує, що наразі не прийнято Закон, який би визначав порядок відшкодування матеріальної чи моральної шкода, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, як це передбачено частиною 3 статті 152 Конституції України.

Статтею 8 Конституції України унормовано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин за аналогією закону норми Цивільного кодексу України, які визначають підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Статтею 1 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи). Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1175 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Суд вважає, що позивачці внаслідок неконституційного закону заподіяно збитки у вигляді упущеної вигоди (доходів, які б вона могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене). Держава через порушення принципу верховенства права порушила права позивачки на отримання суддівської винагороди у розмірі, установленому законом.

Оскільки відповідно до частини 3 статті 152 Конституції України матеріальна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, має бути відшкодована державою, тому саме держава Україна є відповідачем у цьому спорі.

Частиною 1 статті 167 Цивільного кодексу України передбачено, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно зі статтею 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до частини 4 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) визначено, що шкода, завдана незаконними діями державних органів, відшкодовується за рахунок державного бюджету.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц, з метою формування єдиної правозастосовчої практики у спорах щодо визначення належного відповідача у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, сформулювала правовий висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Пунктом 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету:

1) рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання;

Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

2) відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо для відшкодування такої шкоди необхідні додаткові кошти понад обсяг бюджетних призначень, в установленому законодавством порядку подаються відповідні пропозиції щодо внесення змін до закону про Державний бюджет України (рішення про місцевий бюджет) та/або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету (місцевого бюджету).

Постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 року затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Пунктом 3 цього Порядку передбачено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з пунктами 35, 38 цього Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності.

Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Тож Державна казначейська служба України як орган державної влади, уповноважений здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду, у цій справі приймає участь не як суб`єкт владних повноважень, незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю якого позивачці завдано шкоди, відшкодування якої є предметом цього спору, а як представник відповідача - держави, яка є боржником у зобов`язанні зі сплати коштів Державного бюджету України.

Також представляти державу у цих правовідносинах має Державна судова адміністрація України, яка відповідно до частини 1 статті 151 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд вважає, що у спірних правовідносинах ефективним способом захисту прав позивачки, порушених внаслідок заподіяння їй матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, буде стягнення на її користь з Державного бюджету України грошових коштів на відшкодування цієї шкоди.

За правилами пп."а" пп.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

Тож суд визначає розмір відшкодування матеріальної шкоди у розмірі заподіяних позивачці прямих збитків у вигляді неотриманого нею доходу (втраченої частини суддівської винагороди, зменшеної на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору, що підлягали утриманню), що становить 144412, 85 грн.

У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

При вирішенні питання про юрисдикцію цієї справи суд враховує, що спір пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються діяльності на публічній службі, тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства. Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 року у справі №757/70264/17-ц, у постанові від 05.06.2019 року у справі №686/23445/17, а також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.09.2019 року у справі №686/6775/18, які також стосуються стягнення збитків з держави на користь судді у зв`язку із прийняттям неконституційного акту.

Судові витрати сторонами у справі не понесені.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 291, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок коштів Державного бюджету України грошові кошти у сумі 144412, 85 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду О.А. Черниш