Справа № 380/7668/20
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2020-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/7668/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 380/7668/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом, в якому просив:

- Визнати протиправним та скасувати рішення № 40 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком на пільгових умовах відповідно де пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058;

- Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до пільгового трудового стажу ОСОБА_1 період навчання в спеціальному професійно - технічному училищі з 01.09.1987 по 02.03.1988, період служби в армії з 23.05.1988 по 07.06.1990, період роботи і Державному відкритому акціонерному товаристві «Шахта ім. 60-річчя Радянської України» з 05.03.1988 по 17.05.1988 та з 20.08.1990 по 28.02.2001 за Списком №1 відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України від 09.07.2003 № 1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та призначити, нарахувати виплатити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах з дня звернення з заявою про призначення пенсії - 04 березня 2020 року;

- Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 6840,80 грн. а саме судовий збір у сумі 840,80 грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 6000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 04.03.2020 року звернувся до Пустомитівського відділу обслуговування громадян Львівської області (сервісний центр) із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України від 09.07.2003 № 1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, відповідачем прийнято рішення яким відмовлено позивачу у призначені пенсії за віком відповідно до підпункту 1 пункту 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зазначивши, що відсутні підстави зарахувати час роботи позивача періоду з 21.08.1992 по 31.12.1997 та з 01.03.2001 по 09.01.2003 до пільгового стажу його роботи та за таких обставин до стажу роботи з особливо важкими і особливо шкідливими умовами праці за Списком № 1 можливо зарахувати період роботи позивача у Державному ВАТ «Шахта ім. 60 річчя Радянської України» з 20.08.1990 по 20.08.1992 та з 01.10.1998 по 28.02.2001, що є недостатнім для призначення пенсії Позивачу у віці 50 років відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

13 серпня 2020 року позивач додатково надав до Пустомитівського відділу обслуговування громадян Львівської області (сервісний центр) завірені копії наказів пре проведення атестації робочих місць за умовами праці за період 1992-2003 у Державному ВАТ «Шахта ім. 60-річчя Радянської України» та уточнюючу довідку про підтвердження трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах.

21 серпня 2020 року відповідач повторно відмовив ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», мотивуючи тим, що довідки чи інші документи видані підприємствами, установами, організаціями або їх правонаступниками з територій, які тимчасово не підконтрольні українській владі, не підлягають виконанню, до матеріалів справи не долучено та потребують проведення зустрічної перевірки, тобто не прийняв до уваги, надані додатково позивачем вказані вище документи.

Позивач вважає дії відповідача протиправними, тому він вимушений звернутися до суду за захистом свої прав і порушених інтересів, з позовною вимогою зобов`язати відповідача вчинити певні дії та зазначає наступне.

Позивач зазначає, що для підтвердження стажу роботи зі особливо шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати: трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи; виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці; у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку.

Пільговий стаж роботи позивачем підтверджується наступним.

Згідно записів у трудовій книжці серія НОМЕР_1 в період із 05.03.1988 по 09.01.2003 Позивач працював на шахті імені 60-річчя Радянської України, підземний стаж становить більше 10 років, а саме:

07.09.1987 - прийнятий учнем електрослюсаря (слюсаря) черговим і по ремонту обладнання поверхні;

01.09.1987 17.05.1988 - навчання в спеціальному професійно - технічному училищі № 62 (за професією електрослюсаря підземника);

05.03.1988 17.05.1988 - електрослюсар 3 розряду з повним робочим днем в шахті;

23.05.1998 07.06.1990 - служба в армії;

20.08.1990 30.06.1999 - електрослюсар 3-5 розрядів з повним робочим днем в шахті;

01.07.1999 28.02.2001 - гірничий дільничний нормувальник;

01.03.2001 04.09.2002 - начальник відділу праці і заробітної плати;

01.12.2001 04.09.2002 - начальник відділу організації праці і заробітної плати;

05.09.2002 09.01.2003 - заступник директора по економічних питаннях.

Крім того, навчання в спеціальному професійно - технічному училищі за

професією електрослюсаря підземника у період з 01.09.1987 по 02.03.1998 підтверджується Дипломом серії НОМЕР_2 , виданим 02 березня 1988 року за реєстраційним номером 12429, у якому зазначено, що за рішення екзаменаційної комісії позивачу присвоєно кваліфікацію - електрослюсар підземний четвертого розряду.

Період служби в армії з 23.05.1988 по 07.06.1990 підтверджується військовим квитком УН № 004 8733 від 23 травня 1988 року.

При цьому не пізніше трьох місяців після закінчення навчання у в спеціальному професійно - технічному училищі, а саме 05 березня 1988 року, позивач вже працює у Державному відкритому акціонерному товаристві «Шахта імені 60-річчя Радянської України» на посаді електрослюсар 3 розряду з повним робочим днем в шахті, а після служби в армії, а саме з 20 серпня 1990 року, продовжує працювати на тій самій посаді, що дає право зарахування до пільгового стажу роботи позивача періодів навчання та служби в армії.

Із індивідуальних відомостей про застраховану особу, сформованих на ОСОБА_1 , страхувальником - шахтою імені 60-річчя Радянської України в період з 01.01.1998 по 31.12.2001 відображається спецстаж позивача як працівника, зайнятого повний робочий день на підземних роботах та роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад та показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, про що зазначено у Рішенні Відповідача від 10.03.2020 року № 40.

Згідно наказів по шахті імені 60-річчя Радянської України № 190/к від 3 квітня 1995 року і Протоколу засідання атестаційної комісії по шахті імені 60-річчя Радянської України від 12.09.1996 р. до нього, № 539/к від 19 вересня 2000 року і Протоколу засідання атестаційної комісії по шахті імені 60-річчя Радянської України від 11.09.200 р. до нього, № 533/к від 19 жовтня 2001 року і Протоколу засідання атестаційної комісії по шахті імені 60-річчя Радянської України від 12.09.2001 р. до нього затверджені результати атестації робочих місць, згідно яким до Списку № 1, як зайнятий на підземних роботах 50% і більше робочого часу на рік, віднесено підземного електрослюсаря та нормувальника гірничого на підземних роботах, а до Списку № 2 начальник відділу організації праці і заробітної плати.

Довідкою про підтвердження належного трудового стажу для призначення пенсії у відсутності трудової книжки або відповідних записів у неї від 01.06.2020 № 85/09.2 зазначено, ОСОБА_1 працював повний робочий день в шахті імені 60- річчя Радянської України та виконував гірничі роботи.

Крім того, довідкою шахти імені 60-річчя Радянської України про підтвердженій вихождаємості електрослюсаря ОСОБА_1 за період з 19.03.1988 по 16.05.1988 та з 23.08.1990 р. по 30.06.1999 р., підтверджуються спуски в шахту позивача та їх кількість.

Позивач вважає, що має повне право на зарахування до його пільгового трудового стажу періодів: навчання в спеціальному професійно - технічному училищі з 01.09.1987 по 02.03.1988, служби в армії з 23.05.1988 по 07.06.1990; роботи в Державному відкритому акціонерному товаристві «Шахта ім. 60- річчя Радянської України» з 05.03.1988 по 17.05.1988 та з 20.08.1990 по 28.02.2001 за Списком № 1 відповідно до пункту 1 частини 2 статті Закону № 1058.

Ухвалою судді від 09.10.2020 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі та відповідачу встановлено строк для подання відзиву до суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали.

Відповідач подав через канцелярію суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 позивач подав довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 85/09.2 від 01.06.2020, видану Державним підприємством «Донецькою вугільною енергетичною компанією» м. Донецьк, яка зберігає документи Державного ВАТ «Шахта ім. 60-річчя Радянської України» та не являється правонаступником прав та обов`язків підприємства яке передало документи

Згідно із зазначеної довідки ОСОБА_1 працював у виробництві «Гірничі роботи» з повним робочим днем під землею з 05.03.1988 по 17.05.1988 електрослюсарем підземним, з 20.08.1990 по 01.07.1999 електрослюсарем підземним, з 01.07.1999 по 12.11.2000 - гірничий дільничий нормувальник, з 13.11.2000 по 01.03.2001 в.о. начальника відділу праці і заробітної плати, з 01.03.2001 по 04.09.2002 - начальник відділу праці і заробітної плати, з 05.09.2002 по 09.01.2003 - в.о. заступника директора По економічних питаннях. За період роботи 05.03.1988 по 17.05.1988, що передбачено Списком № 1 розділом 1 підрозділом 1 підставою є постанова Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 № 1173, з 20.08.1990 по 01.07.1999, з 01.07.1999 по 01.03.2001, з 01.03.2001 по 04.09.2002 та з 05.09.2002 по 09.01.2003 передбачено Списком № 1 розділом 1 підрозділом 1 підставою є постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 № 162.

Довідка № 85/09.2 видана на підставі: наказів № 153-к від 05.03.1988, № 342-к від 16.05.1988, № 600-к від 20.08.1990, № 362-к від 29.06.1999, № 438-к від 05.09.2002, № 17-к від 29.01.2003, особові картки форми Т-2, особові рахунки на заробітну плату № 3731 та № 1472.

Надані копії наказів про проведення атестації робочого місця № 190-к від 03.04.1995, № 539-к від 19.09.2000, № 533-к від 19.10.2001, які є завірені ДП «Донецькою вугільною енергетичною компанією» м. Донецьк.

Документи, а саме первинні документи, накази, які стали підставою для видачі довідки № 85/09.2 до матеріалів справи не долучено та потребують проведення зустрічної перевірки.

З урахуванням викладеного, з метою надання заявнику допомоги у витребуванні наказів про проведення атестації робочого місця, Головним управлінням скеровано запит до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо скерування на нашу адресу наказів про проведення атестації робочих місць за умовами праці за період 1992-2003 у Державному ВАТ «Шахта ім. 60-річчя Радянської України» (за матеріалами спостережних справ). На дату подачі позову відповідь із Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не надійшла.

За таких обставин до стажу роботи з особливо важкими і особливо шкідливими умовами праці за Списком № 1 можливо зарахувати період роботи заявника у Державному ВАТ «Шахта ім. 60-річчя Радянської України» з 20.08.1990 по 20.08.1992 та з 01.01.1998 по 28.02.2001, що є недостатнім для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до підпункту 1 пункту 2 статті 114 Закону у віці 50 років.

Щодо зарахування до стажу часу навчання в спеціальному професійно-технічному училищі з 01.09.1987 по 02.03.1988, період служби в армії з 23.05.1988 по 07.06.1990 повідомляємо наступне.

Дані періоди можливо зарахувати до пільгового стажу роботи за умови підтвердження самої пільгової роботи, оскільки період роботи з 05.03.1998 року по 17.05.1988 року електрослюсарем підземним не зарахований до стажу роботи з особливо важкими і особливо шкідливими умовами праці за Списком №1, тому відсутні підстави для зарахування періоду навчання та армії до пільгового стажу роботи позивача.

Також відповідач заперечив щодо стягнення судових витрат з відповідача.

Судом встановлені наступні обставини:

04.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Пустомитівського відділу обслуговування громадян Львівської області (сервісний центр) із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України від 09.07.2003 № 1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

10.03.2020 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області прийнято рішення про відмову у призначені пенсії за віком відповідно до підпункту 1 пункту 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 40.

У вказаному рішенні відповідач зазначив: «з метою надання заявнику допомоги у витребуванні наказів про проведення атестації робочого місця, Головним управлінням скеровано запит до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо скерування на нашу адресу наказів про проведення атестації робочих місць за умовами праці за період 1992-2003 у Державному ВАТ «Шахта ім. 60-річчя Радянської України» (за матеріалами спостережних справ).

Після надходження відповіді на скерований запит щодо проведення атестації робочих місць за умовами праці буде повторно розглянуто питання щодо можливості зарахування до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах періоду роботи з 21.08.1992 по 21.12.1997 та з 01.03.2001 по 09.01.2003.

За таких обставин до стажу роботи з особливо важкими і особливо шкідливими умовами праці за Списком № 1 можливо зарахувати період роботи заявника у Державному ВАТ «Шахта ім. 60-річчя Радянської України» з 20.08.1990 по 20.08.1992 та з 01.01.1998 по 28.02.2001, що є недостатнім для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до підпункту 1 пункту 2 статті 114 Закону у віці 50 років».

13.08.2020 року ОСОБА_1 додатково надав до Пустомитівського відділу обслуговування громадян Львівської області (сервісний центр) завірені копії наказів при проведення атестації робочих місць за умовами праці за період 1992-2003 у Державному

ВАТ «Шахта ім. 60-річчя Радянської України» та уточнюючу довідку про підтвердження трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах.

05.08.2020 року представник позивача звернувся із адвокатським запитом до Начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в якому просив надати рішення про призначення або відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до підпункту 1 пункту 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після повторного розгляду питання щодо можливості зарахування до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах періоду 21.08.1992 по 31.12.1997 та з 01.03.2001 по 09.01.2003.

21.08.2020 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області прийнято рішення про відмову у призначені пенсії за віком відповідно до підпункту 1 пункту 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 40.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що у зв`язку з неврахуванням відповідачем часу роботи до стажу, який дає право позивачу на призначення пенсії за вислугу років, відповідач порушив право позивача на належне пенсійне забезпечення.

Відповідно дост.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши законність рішення відповідача, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Згідно з п.1 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком N 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу: з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 22 років у чоловіків і не менше 17 років у жінок.

Частиною 2 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально (ч. 1 ст. 44 Закону N 1058-IV).

Статтею ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

З матеріалів справи суд встановив, що записами в трудовій книжці серія НОМЕР_1 в період із 05.03.1988 року по 09.01.2003 року позивач працював на ДП ВАТ «Шахта ім.60-річчя Радянської України», підземний стаж становить більше 10 років, а саме: 07.09.1987 - прийнятий учнем електрослюсаря (слюсаря) черговим і по ремонту обладнання поверхні; 01.09.1987 17.05.1988 - навчання в спеціальному професійно-технічному училищі № 62 (за професією електрослюсаря підземника); 05.03.1988 17.05.1988 - електрослюсар 3 розряду з повним робочим днем в шахті; 23.05.1998 07.06.1990 - служба в армії; 20.08.1990 30.06.1999 - електрослюсар 3-5 розрядів з повним робочим днем в шахті; 01.07.1999 28.02.2001 - гірничий дільничний нормувальник; 01.03.2001 04.09.2002 - начальник відділу праці і заробітної плати; 01.12.2001 04.09.2002 - начальник відділу організації праці і заробітної плати; 05.09.2002 09.01.2003 - заступник директора по економічних питаннях. Період служби в армії з 23.05.1988 по 07.06.1990 підтверджується військовим квитком УН № 004 8733 від 23 травня 1988 року.

Вказаними записами підтверджується період роботи ОСОБА_1 на ДП ВАТ «Шахта ім.60-річчя Радянської України» з 05.03.1988 року по 09.01.2003 року.

Згідно з п.3 Порядку від 12.08.1993 року № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до п.20 Порядку від 12.08.1993 року № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.

Із поданих до суду документів (копії сторінок трудової книжки) та довідки, виданої Державним ВАТ «Шахта ім. 60-річчя Радянської України», встановлено, що виконувані позивачем роботи з повним робочим днем у шахті відносяться до Списку №1.

Відповідно до п.3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженого наказом Мінпраці від 18.11.2005 року № 383та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.2005 року за № 1451/11731, при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Згідно з п.4.2 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженого наказом Мінпраці від 18.11.2005 року № 383та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.2005 року за № 1451/11731, застосування списків проводиться за результатами атестації (як вперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, впродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умов і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.

Згідно з п. «а» ч.1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком N 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці та розробленими на виконання постанови № 442 Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України від 01 вересня 1992 року № 41.

Відповідно до п. 4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці та пп.1.5 п.1 Методичних рекомендацій для проведення атестації робочих місць за умовами праці періодичність проведення атестації робочих місць визначається безпосередньо колективним договором підприємства і проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства чи організації.

Згідно з п. 4.4. Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженого наказом Мінпраці від 18.11.2005 року № 383та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.2005 року за № 1451/11731, якщо атестація була вперше проведена після 21.08.1997р., у разі підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах, до пільгового стажу зараховується весь період роботи до 21.08.1992р., 5-річний період роботи на даному підприємстві, що передує даті видання наказу про її результати, та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Якщо чергова атестація була проведена з порушенням передбачених пунктом 4 Порядку проведення атестації строків, а працівник до її проведення виконував роботу, яка дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, цей період його роботи має бути зарахований до пільгового стажу за результатами попередньої атестації.

При цьому щодо подання документів, які підтверджують проведення атестацію робочих місць, необхідно відмітити, що м. Донецьк знаходиться на тимчасово окупованій території, тому отримати довідки із Архівного відділу Донецької міської ради та Донецької вугільної енергетичної компанії, де вони зберігаються, на теперішній час не є можливим.

Указом Президента України № 405/2014 від 14.04.2014 року введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України». Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», дію якого зупинено згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 1079-р, м. Донецьк, на території якого було розташовано підприємство, де працював позивачі і де зберігаються архівні документи, відноситься до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-рм. Донецьк відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року №254-VII м. Донецьк визнане тимчасово окупованою територією.

Тобто, роботодавець, де працював позивач, припинив свою діяльність та його архівні документи знаходяться на окупованій території в м. Донецьк, через що позивач позбавлений реальної можливості надати додаткові офіційні докази, які б підтверджували особливий характер його робіт або атестацію робочого місця.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

З урахуванням зазначеного, на думку суду, вказані обставини не можуть позбавити позивача як громадянина України на його конституційне право на соціальний захист, зокрема на пенсію за віком на пільгових умовах.

Згідно з ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу (Париж, 20.ІІІ.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації: 1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статті, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. 2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1.

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об`єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об`єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Саме в такій особливій ситуації опинився позивач у цій справі, який у спірний період працював на шахті, архів якої на даний момент знаходиться на тимчасово окупованій території України, внаслідок чого він позбавлений можливості надати додаткові документи, які вимагає відповідач.

Суд не може розцінювати факт не підтвердження документами проведення атестації робочих місць та факт відсутності тимчасового доступу до них як рівнозначні обставини, що позбавляють права позивача на призначення пенсії, враховуючи принципи здійснення адміністративного судочинства. Факт відсутності документів про проведення атестації як таких взагалі, не встановлений.

Всі необхідні документи, на підставі яких позивач отримав право на призначення пенсії (записи у трудовій книжці, видача довідки про роботу на шахті), були створенні до проведення антитерористичної операції і не можуть піддаватися сумніву та позбавляти позивача права на отримання пенсії, обрахованої із законного заробітку, тільки на тій підставі, що Україна тимчасово не здійснює контроль на території, де позивач працював і де зберігаються архівні документи. Крім того, громадянин не може нести особисту відповідальність за те, що відбувається на території вказаної Донецької області, та не може відповідати за діяльність інших осіб.

На переконання суду, вимога щодо надання документів про проведення атестації може бути визнана цілком виправданою в звичайній ситуації, оскільки формально вона базується на положеннях Порядку №637, та має на меті підтвердження умов праці на посадах і роботах, перелічених у трудовій книжці. Проте в ситуації позивача ця вимога становить дискримінаційне поводження по відношенню до осіб, які мають трудовий стаж на підприємствах, які залишилися на території, що на даний момент є тимчасово окупованою, оскільки такі особи не можуть надати відповідні документи, а отже за такого підходу позбавляються права на пенсійне забезпечення, передбаченого ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Суд зазначає, що трудова книжка позивача містить належним чином здійснені записи щодо роботи позивача у відповідний період.

Таким чином, з урахуванням практики Європейського суду, управління Пенсійного фонду повинно було взяти до уваги інформацію, зазначену у трудовій книжці, аби у повному обсязі захистити права позивача, який звернувся за призначенням пенсії на пільгових умовах.

Відповідно до п. 3 ст. 44 Закону України N1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірності поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

При цьому суд зауважує, що право особи на отримання пенсійних виплат не може бути поставлено у залежність від здатності органів Пенсійного фонду України здійснювати ці повноваження (зокрема внаслідок проведення АТО та неможливістю проведенням перевірки періодів роботи, оскільки підприємства та архіви, де зберігаються документи, розташовані на тимчасово окупованій території України), а тому неможливість проведення перевірки не дає підстав для відмови у зарахуванні стажу роботи при його підтвердженні записами у трудовій книжці.

На підставі вищевикладеного суд приходить до випадку, що в даному випадку є порушення конституційних прав позивача на отримання належного пенсійного забезпечення.

Та обставина, що архівні документи державного ВАТ Шахта імені 60-річчя Радянської України знаходяться на непідконтрольній українській владі території, через що відповідач не має можливості перевірити достовірність видачі уточнюючої довідки про підтвердження стажу для призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №1 та довідки про заробітну плату, не спростовує наявність у позивача пільгового стажу, що дає йому право на пенсію на пільгових умовах.

Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6840,80 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч. 2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За правилами частини третьої цієї статті, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За правилами частини четвертої цієї статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На виконання вимог цієї норми позивач подала копії:

- Договору №14 про надання правничої (правової) допомоги від 12.05.2020 року;

- Додаткової угоди №1 до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 12.05.2020 року № 14;

- свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ЛВ№001570;

- ордера на надання правової допомоги серії № 1036766 від 11.09.2020 року;

- акт приймання-передачі №123 наданої правничої (правової) допомоги від 14.09.2020 року;

Згідно акту приймання-передачі №123 та Додаткової угоди №1, адвокатом надано наступні послуги:

- консультація клієнта з правових питань у спірних правовідносинах 1 год;

- пошук та аналіз судової практики з питання застосування законодавства у спірних правовідносинах 2 год;

- складання позовної заяви, процесуальних документів, заяв, заперечень тощо 7 год;

- представництво інтересів в суді 2 год.

Як видно із поданих позивачем документів, розмір судових витрат позивача за надання правової (правничої) допомоги у цій справі становить 6000,00 грн.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому суд не має право змінювати розмір гонорару і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Однак, з аналізу статті 134 КАС України, випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Відповідно до частин дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 N 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited" проти України», заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У даному випадку суд зазначає, що дана справа згідно положень статей 12, 262 КАС України є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами у справі.

Окрім того, відповідно до ч. 6 ст. 12 КАС України справи про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг відносяться до справ незначної складності.

Також, судом враховано відомості Єдиного державного реєстру судових рішень http://reestr.court.gov.ua, за даними яких мають місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій (в т.ч. рішення Верховного Суду у зразковій справі) з аналогічного предмету спору та аналогічними мотивами тим, що приведені у адміністративному позові позивача, що спрощувало роботу адвоката при підготовці даного адміністративного позову.

Суд, дослідивши надані представником позивача докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, дійшов висновку, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу в суді не є співмірними по відношенню до складності справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а розмір заявлених витрат не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що присудженню на користь позивача підлягають судові витрати на правничу допомогу адвоката на рівні мінімальної ставки гонорару адвоката у розмірі 1000 грн., тому вимоги позивача щодо стягнення на його користь витрат, понесених ним на правову допомогу адвоката у сумі 6000 грн., підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення таких витрат в сумі 1000 грн.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Частиною 1 ст. 77 КАС України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем у справі, як суб`єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов`язку щодо доказування правомірності свого рішення щодо відмови у призначенні пенсії років на пільгових умовах.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 262-263, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79061, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів) про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначені пенсії за віком відповідно до підпункту 1 пункту 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 40 від 21.08.2020 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до пільгового трудового стажу ОСОБА_1 період навчання в спеціальному професійно-технічному училищі з 01.09.1987 по 02.03.1988, період служби в армії з 23.05.1988 по 07.06.1990, період роботи в Державному відкритому акціонерному товаристві «Шахта ім. 60-річчя Радянської України» з 05.03.1988 по 17.05.1988 та з 20.08.1990 по 28.02.2001 за Списком №1 відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України від 09.07.2003 № 1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та призначити, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах з дня звернення з заявою про призначення пенсії - 04 березня 2020 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) 1681,60 грн. сплаченого судового збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу на суму 1000,00 грн.

У решті вимог про присудження судових витрат на правничу допомогу адвоката - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп. 15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Рішення суду складено в повному обсязі 28.12.2020 року.

Суддя Гавдик З.В.