Справа № 420/8071/20
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2020-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8071/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Южненська міська рада Одеської області про визнання протиправним рішення про відмову у реєстрації та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Южненська міська рада Одеської області про визнання протиправним рішення відповідача у вигляді заяви №338 від 02.03.2020 року про відмову позивачу зареєструвати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання відповідача зареєструвати позивача за вказаним місцем проживання.

Позивач обґрунтовує позов тим, що він з 16.08.2001 року по 07.11.2012 року проживав разом з батьками та був зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться в комунальній власності Южненської міської ради, та вказана квартира на праві приватної власності не зареєстрована, що підтверджується довідкою Южненського міського бюро технічної інвентаризації вих.№ 01-09-174 від 11.08.2020 року. Після розлучення батьків 08.06.2011 року позивач проживав з матір`ю та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , однак з травня 2018 року проживав та вів спільне господарство разом з батьком за його згодою, у зв`язку з хворобою та інвалідністю останнього, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Батько ОСОБА_2 , вселився у вказану квартиру згідно ордеру №58 серія АБ виданого на підставі рішення Южненського міськвиконкому №43 від 11.02.1999 року та після його смерті позивач, розцінюючи вказану вище квартиру як своє житло, оскільки проживав у ній постійно з моменту народження та був знятий з реєстрації одинадцятирічною дитиною за рішенням батьків, звернувся з заявою до відповідача про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Однак 02.03.2020 року отримав відмову у реєстрації місця проживання у вигляді заяви №338, в якій вказано, що на підставі ст.65 та ст.156 ЖК УРСР та п.4 ст.18 Постанови КМУ №207 від 02.03.2016 року - не має можливості надання згоди власника в зв`язку зі смертю. Також позивач зазначає, що ним регулярно сплачуються комунальні платежі та укладено договір з КП ТМ «Южтеплокомуненерго» щодо реструктуризації заборгованості за опалення, що утворилася за життя батька. Враховуючи, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав, передбачених законом та враховуючи передбачені законами права членів сім`ї наймача житла, в тому числі стати новим наймачем у разі смерті колишнього наймача, відповідно до ч.2 ст.824 ЦК, та оскільки реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, позивач просить позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав.

Від представника третьої особи надійшли письмові пояснення, у яких представник Южненської міської ради Одеської області вказує, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється органом реєстрації, яким є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 року, при цьому документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи можуть бути подані як безпосередньо до органу реєстрації, так і через центри надання адміністративних послуг. Частиною 3 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» визначено документи які подає особа або її представник до органу реєстрації для реєстрації місця проживання, так позивачем у своїй заяві від 02.03.2020 року №338 на підтвердження права на проживання та реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 надано копію ордера №58 від 17.03.1999 року, виданого виконавчим комітетом Южненської міської ради гр. ОСОБА_2 з сім`єю з одного чоловіка та повторне свідоцтво про народження позивача. Пунктом 4 ст.38 Постанови Кабінету міністрів України №207 від 02.03.2016 року визначено, які документи, що підтверджують право на проживання в житлі подає особа для реєстрації місця проживання та передбачено, що у разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї, а відтак адміністратор відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області, відмовляючи в реєстрації місця проживання діяв в межах повноважень та у спосіб, визначений нормами чинного законодавства.

Ухвалою суду від 31.08.2020 року позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 05.10.2020 року продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 27.10.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також вказаною ухвалою зобов`язано ОСОБА_1 надати до суду в п`ятиденний строк з моменту отримання цієї ухвали суду, витяг з Державного реєстру речових прав щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язано Відділ надання адміністративних послуг виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області надати до суду в строк для надання відзиву письмові пояснення та належним чином засвідчені докази на їх обґрунтування щодо підстав, які слугували для прийняття заяви №338 від 02.03.2020 року, якою відмовлено ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання.

Дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні доказів, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та наявності підстав для відмови в його задоволенні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ордера на житлове приміщення №58 від 17.03.1999 року (а.с.11).

Вказана квартира є комунальною власністю м. Южне, що не заперечується сторонами.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 від 03.02.2020 року (а.с.10).

02.03.2020 року ОСОБА_1 (син померлого), ІНФОРМАЦІЯ_3 , знявся з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання - АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №922/09-03 Відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області (а.с.14).

02.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області з заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15).

До вказаної заяви додано квитанцію про сплату адміністративного збору, а також на звороті заяви як підставу для реєстрації місця проживання особи, документом, що підтверджує право на проживання в житлі вказано: копія ордеру на житлове приміщення №58 від 17.03.1999 року та повторне свідоцтво про народження НОМЕР_2 від 31.07.2014 року.

02.03.2020 року адміністратором Відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Южненської міської ради Тройняк Т.Ф. відмовлено позивачу у реєстрації місця проживання, на підставі ст.65 та ст.165 Житлового кодексу УРСР та п.4 ст.18 Постанови КМУ №207 від 02.03.2016 року, оскільки не має можливості надання згоди власника в зв`язку зі смертю (а.с.15 зворотна сторона).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст.379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Так, Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-ІV (далі Закон №1382-ІV) відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Відповідно до ст.2 Закону №1382-ІV громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

реєстрація внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку (ст.3 Закону №1382-ІV).

Згідно зі статтею 6 Закону №1382-ІV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів.

Статтею 9-1 Закону №1382-ІV передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.

Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Відповідно до ст.10 Закону №1382-ІV правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України. Вказані правила затверджено постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 року (далі Постанова №207).

Відповідно до п.1 Постанови №207 ці правила визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів.

Пунктами 3-4 Постанови №207 передбачено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Реєстрація місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день подання особою або її представником документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена одночасно із зняттям з попереднього місця проживання.

Відповідно до п.8-9 Постанови №207 документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги».

Відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України.

Згідно з пунктом 18 Постанови №207 для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема: 1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8; 2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; 3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу);4) документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників); 6) заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання).

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання особи інші документи.

За правилами п.19 Правил №207, працівник органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг перевіряє належність документа, до якого вносяться відомості про місце проживання, особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про реєстрацію місця проживання (у разі потреби надає допомогу особі в заповненні бланка заяви) та наявність документів, необхідних для реєстрації місця проживання, про що ним вчиняється відповідний запис у цій заяві.

Пунктом 11 Постанови №207 передбачені аналогічні підстави з яких орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, що і в ст.9-1 Закону №1382-ІV, а саме якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років.

Отже, Законом №1382-ІV і Постановою №207 встановлено чітку процедуру реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання особи, яка здійснюється на підставі заяви особи, встановленої форми, та необхідних документів.

Судом встановлено, що адміністратором Відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Южненської міської ради Тройняк Т.Ф. 02.03.2020 року відмовлено ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст.65 та ст.165 ЖК УРСР та п.4 ст.18 Постанови КМУ №207 від 02.03.2016 року у зв`язку з тим, що не має можливості надання згоди власника в зв`язку зі смертю (а.с.15 зворотна сторона).

Так, ст.65 ЖК УРСР передбачено право наймача на вселення інших осіб у займане ним жиле приміщення, зокрема свою дружину, дітей, батьків. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Статтею 165 ЖК УРСР визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири), зокрема визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, про що робиться відповідний запис до будинкової книги.

Такого висновку дійшов Верховний Суд по справі №520/258/16-ц від 16.05.2018 року (провадження №61-5653св18).

З матеріалів справи вбачається, що до заяви про реєстрацію місця проживання, позивачем, зокрема надано копію ордера на житлове приміщення №58 серія АБ від 17.03.1999 року, виданого виконавчим комітетом Южненської міської ради гр. ОСОБА_2 (а.с.11) та повторне свідоцтво про народження позивача, з якого вбачається, що ОСОБА_2 є батьком позивача ОСОБА_1 (а.с.12).

Відповідно до ст.58 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР), підставою вселення в неприватизоване житлове приміщення є ордер на жиле приміщення, що видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинках державного житлового фонду виконавчим комітетом міської ради.

Пунктом 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 року №470 передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.

Суд не враховує посилання відповідача, що в ордері №58 від 17.03.1999 року вказано, що такий видано гр. ОСОБА_2 з сім`єю з одного чоловіка та у якому не казано позивача, оскільки ОСОБА_1 і не міг бути у ньому вказаний так як народився лише 09.08.2001 року (а.с.12) та відповідно місце проживання позивача було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , з 16.08.2001 року по 07.11.2012 року, що підтверджується довідкою ТОВ «КК» Добробут Сервіс» від 02.03.2020 року (а.с.13).

Позивач стверджує, що з травня 2018 року, хоч і мав зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , однак проживав разом з батьком за його згодою, як член сім`ї останнього в розумінні ч.2 ст.64 ЖК УРСР, за адресою: АДРЕСА_1 . Та на підтвердження вказаних обставин надав до суду Акт №1 про фактично проживаючих від 06.07.2020 року, виданий ОСОБА_3 (матері позивача) КП «ГДК» (а.с.17), Акт про фактичне проживання особи від 06.07.2020 року виданий ОСОБА_1 ТОВ «Керуюча компанія «Добробут-Сервіс» (а.с.18).

Водночас суд звертає увагу, що вказані документи разом з заявою про реєстрацію місця проживання №338 від 02.03.2020 року до відповідача не надавалися, та відповідно не враховувалися при прийнятті заяви.

При цьому суд перевіряє правомірність прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення виходячи з тих документів на підставі яких ним прийнято оскаржуване рішення, так як суд не повинен підміняти державний орган до компетенції якого відноситься питання реєстрації місця проживання.

Також до відповідача не надавалося рішення суду, яким би за позивачем визнано право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною 1 ст.106 ЖК УРСР, передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Аналогічне норма передбачена ст.824 ЦК України, відповідно до якої на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах.

Таким чином, суд доходить до висновку, що реєстрація місця проживання у квартирі після смерті квартиронаймача можлива за рішенням власника, яким є територіальна громада м. Южне, або його уповноваженого органу, відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається на підставі ордера (ст.61 ЖК УРСР). А ні відповідачу, а ні суду позивачем не надано документів з яких вбачається, що його визнано новим наймачем квартири, що перебуває в комунальній власності, за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, до 02.03.2020 року ОСОБА_1 був зареєстроваий за іншою адресою: АДРЕСА_2 , і є зареєстрованим за вказаною адресою з 19.03.2020 року по теперішній час.

З огляду на встановлені обставини та вище вказані норми, суд вважає, що позивачем разом з заявою про реєстрацію місця проживання не було долучено необхідні для такої реєстрації документи, а саме: документу, що підтверджує право на проживання в житлі у відповідності до вимог п.18 Правил чи згоди основного квартиронаймача.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що з наданих документів не вбачається протиправності дій відповідача при розгляді заяви ОСОБА_1 про реєстрацію місця проживання, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та правомірно відмовив ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю.

При цьому, суд не може взяти до уваги доводи позивача про те, що він набув право користування жилим приміщенням як член сім`ї наймача за правилами ст.ст.64, 65 ЖК УРСР, позаяк адміністративний суд не уповноважений вирішувати житлові правовідносини і визнавати житлові права громадян, а розглядає виключно публічно-правовий спір, що виник за участю суб`єкта владних повноважень та дослідженню підлягає процедура розгляду заяви про реєстрацію місця проживання та наявність/відсутність правових підстав для відмови в задоволенні вказаної заяви.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст.9, 73, 77, 90, 139, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення в порядку та строки, встановлені ст.ст.295, 297 та з урахуванням п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іванов Е.А.

.