Справа № 500/1332/20
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/1332/20 пров. № А/857/12223/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.,

представника апелянта Бабій Г.В.,

позивача Прохира О.В.,

представника позивача Тимчишин О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконоференції м. Львові справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2020 року (ухвалене головуючим суддею Баб`юк П.М. о 12 год. 52 хв. у м. Тернополі, повний текст судового рішення складено 01 вересня 2020 року) у справі № 500/1332/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління охорони здоров`я Тернопільської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просила:

визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» здійснити коригування індивідуальної програми реабілітації інваліда ОСОБА_2 шляхом внесення в індивідуальну програму реабілітації в розділі «забезпечення виробами медичного призначення» відомості про окуляри;

визнати протиправною відмову у забезпеченні окулярами та зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» забезпечити ОСОБА_2 виробами медичного призначення - окулярами;

стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 15000, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що ОСОБА_1 є законним представником свого сина - ОСОБА_2 , який має інвалідність з народження, що підтверджується медичним висновком. Відповідач, не зважаючи на наявність індивідуальної програми реабілітації, складеної за результатами огляду лікарсько-консультативною комісією, та законодавчо визначений обов`язок забезпечити ОСОБА_2 , як інваліда, окулярами, такий обов`язок виконувати відмовляється. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною. Також, на думку позивача, така бездіяльність відповідача протягом тривалого часу (починаючи з 2018 року) завдала їй та її сім`ї моральні страждання, які висловилось у тому, що державні органи умисно створюють проблеми в забезпеченні технічними засобами реабілітації. Крім того, зазначає, що незабезпечення ОСОБА_2 засобами реабілітації може призвести до погіршення його здоров`я.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27.08.2020 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано Лікарсько консультативну комісію створену при Комунальному некомерційному підприємстві «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» здійснити коригування індивідуальної програми реабілітації інваліда ОСОБА_2 від 21.02.2019 шляхом внесення в розділі «забезпечення випробами медичного призначення» відомостей про необхідність забезпечення останнього окулярами. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що при складенні індивідуальної програми реабілітації інваліда №399/10 (594) від 21.03.2019 ЛКК, незважаючи на медичні покази та висновки лікарів офтальмологів, безпідставно відмовились вносити запис щодо окулярів, мотивуючи тим, що немає порядку забезпечення дітей з інвалідністю окулярами.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що обсяг реабілітаційних заходів, гарантований згідно Державної типової програми реабілітації осіб з інвалідністю, постановлено у залежність від приналежності захворювання, у зв`язку з яким встановлено інвалідність, до певної нозологічної групи захворювання. Положенням № 757 не передбачено коригування ІПР за заявою особи, а здійснюється ЛКК за зверненням реабілітаційної установи або у порядку нагляду за виконанням індивідуальної програми.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представники апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В судовому засіданні позивач та її представник заперечили проти задоволення апеляційної скарги та надали пояснення, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа в судове засідання на виклик суду не з`явилася, явку уповноваженої особи не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена, що не перешкоджає розгляду справи за її відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, позивача та її представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 є законним представником свого сина - ОСОБА_2 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ), який є дитиною з інвалідністю підгрупи «А», що підтверджується медичним висновком № 203 від 05.09.2006, № 283 від 25.12.2017 (а.с. 9, 10).

Стан здоров`я ОСОБА_2 та група інвалідності також підтверджується випискою із його медичної карти № 66 від 03.03.2020 (а.с. 25).

За результатами огляду лікарсько - консультативною комісією створеною при Комунальному некомерційному підприємстві «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» ОСОБА_2 складено індивідуальну програму реабілітації інваліда № 399/10 (57) від 31.01.2017 (а.с. 17-20).

Згідно з записами лікарів офтальмологів, що підтверджується довідками (а.с. 11-16), якими дитині рекомендовано постійне носіння окулярів, лікарсько - консультативна комісія Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» визначила потребу дитини-інваліда у забезпеченні її виробом медичного призначення згідно зі стандартами МОЗ таким як окуляри, про що внесли відповідний запис до індивідуальної програми реабілітації у розділі «Види та форми реабілітаційних заходів» серед виробів медичного призначення щодо забезпечення окулярами - 2 пари на рік.

Позивач 14.08.2018 звернулася до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» із заявою про видачу окулярів згідно із затвердженим планом реабілітації та роз`яснення порядку їх отримання (а.с. 26).

Відповідач листом № 859 від 16.08. 2018 надав відповідь, в якій зазначено, що видача окулярів не передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1301 (а.с. 28).

Крім того, ОСОБА_1 зверталась до Управління охорони здоров`я Тернопільської обласної державної адміністрації щодо забезпечення дитини окулярами та отримала відповіді від 14.08.2018 та від 24.09.2018, в яких зазначалось, що через відсутність порядку забезпечення дітей з інвалідністю окулярами, діти не підлягають безоплатному забезпеченню окулярами через заклади охорони здоров`я за кошти місцевого бюджету (а.с. 27, 29).

За результатами огляду лікарсько - консультативною комісією створеною при Комунальному некомерційному підприємстві «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» ОСОБА_2 складено індивідуальну програму реабілітації інваліда від 21.02.2019 (а.с 21-24).

Разом з тим, лікарсько - консультативною комісією відповідний запис до індивідуальної програми реабілітації від 21.02.2019 у розділі «Види та форми реабілітаційних заходів» серед виробів медичного призначення щодо необхідності забезпечення позивача окулярами не внесено.

На звернення позивача на урядову гарячу лінію та на електронне звернення до Тернопільської обласної державної адміністрації, надіслано аналогічні відповіді від 31.01.2019 та від 19.12.2019.

04.02.2020 ОСОБА_1 повторно звернулась до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» із заявою про внесення коригування в індивідуальну програму реабілітації інваліда, а саме запису щодо забезпечення виробами медичного призначення - окулярами, та до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради (а.с. 32-33).

06.02.2020 Управління соціальної політики Тернопільської міської ради надіслало відповідь, зазначивши, що згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 1686 від 08.12.2006 «Про затвердження Державної типової програми реабілітації інвалідів» забезпечення виробами медичного при значення (окулярами) здійснюють заклади охорони здоров`я (а.с. 34).

10.02.2020 Комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» надіслало відповідь, в якій знову зазначили, що через відсутність порядку забезпечення дітей з інвалідністю окулярами, діти не підлягають безоплатному забезпеченню окулярами через заклади охорони здоров`я за кошти місцевого бюджету та запропонували звернутись в Управління соціальної політики Тернопільської міської ради (а.с. 35).

Позивач вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.

Стаття 3 Конституції України визнає здоров`я людини найвищою соціальною цінністю в Україні.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України» від 21.03.1991 року №875-XII (далі - Закон № 875-XII) особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 2 Закону №875-ХІІ визначено, що особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється.

Стаття 4 Закону №875-ХІІ вказує, що діяльність держави щодо осіб з інвалідністю виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у: виявленні, усуненні перепон і бар`єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об`єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу (далі - об`єкти фізичного оточення), транспорту, інформації та зв`язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів - до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту; охороні здоров`я; соціальному захисті; забезпеченні виконання індивідуальної програми реабілітації осіб з інвалідністю; наданні пристосованого житла; сприянні громадській діяльності.

Соціальний захист осіб з інвалідністю є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей осіб з інвалідністю нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Статтею 5 Закону №875-ХІІ визначено, що порядок та умови визначення потреб у зв`язку з інвалідністю встановлюються на підставі висновку медико-соціальної експертизи та з врахуванням здібностей до професійної і побутової діяльності особи з інвалідністю. Види і обсяги необхідного соціального захисту особи з інвалідністю надаються у вигляді індивідуальної програми медичної, соціально-трудової реабілітації і адаптації. Індивідуальна програма реабілітації є обов`язковою для виконання державними органами, підприємствами (об`єднаннями), установами і організаціями.

Згідно з ст. 38 Закону №875-ХІІ особам з інвалідністю і дітям з інвалідністю надаються безоплатно або на пільгових умовах на підставі індивідуальної програми реабілітації послуги із соціально-побутового і медичного обслуговування, технічні та інші засоби реабілітації (засоби для пересування, протезні вироби, сурдотехнічні засоби, мобільні телефони для письмового спілкування тощо), вироби медичного призначення (індивідуальні пристрої, протези очей, зубів, щелеп, окуляри, слухові та голосоутворювальні апарати, ендопротези, сечо- та калоприймачі тощо), а також автомобілі, крісла колісні з електроприводом - за наявності відповідного медичного висновку.

Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що дітям з інвалідністю надаються безоплатно або на пільгових умовах на підставі індивідуальної програми реабілітації послуги із соціально-побутового і медичного обслуговування вироби медичного призначення, зокрема окуляри.

Положення про індивідуальну програму реабілітації особи з інвалідністю затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 № 757 та визначає механізм виконання та фінансування індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (далі - Положення №757).

Відповідно до п. 2 Положення №757 індивідуальна програма реабілітації особи з інвалідністю (далі - індивідуальна програма) - комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, строків реабілітаційних заходів з визначенням порядку, місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей особи з інвалідністю та дитини з інвалідністю.

Згідно з п. 3 Положення № 757 індивідуальна програма розробляється на підставі Державної типової програми реабілітації осіб з інвалідністю, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.2006 №1686 (1686-2006-п) (Офіційний вісник України, 2006 р., № 50, ст. 3311).

Відповідно до п.8 Положення № 757 індивідуальна програма розробляється за участю особи з інвалідністю чи законного представника дитини з інвалідністю фахівцями МСЕК або ЛКК із залученням в межах компетенції спеціалістів закладів охорони здоров`я, органів соціального захисту, державної служби зайнятості, органів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального захисту інвалідів та інших органів, які провадять діяльність у сфері реабілітації осіб з інвалідністю.

Згідно з п.9 Положення № 757 порядок складання індивідуальної програми затверджується МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики, МОН, Мінсім`ямолодьспортом.

Відповідно до п. 11 Положення № 757 індивідуальна програма готується у двох примірниках, які підписуються головою МСЕК або ЛКК та завіряються її печаткою. Перший примірник індивідуальної програми видається особі з інвалідністю чи законному представнику дитини з інвалідністю, а другий примірник залишається у МСЕК або ЛКК.

МСЕК або ЛКК надсилає засвідчені в установленому порядку копії індивідуальної програми лікувально-профілактичному закладу, органу праці та соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання особи з інвалідністю чи дитини з інвалідністю, а у разі потреби - реабілітаційній установі, учасникам реабілітаційного процесу та навчальним закладам.

Згідно п. 12, п. 14 цього Положення у разі потреби в оперативному коригуванні індивідуальної програми фахівці реабілітаційних установ можуть змінювати обсяг, строк та черговість проведення реабілітаційних заходів. МСЕК або ЛКК під час чергового огляду інваліда чи дитини-інваліда за зверненням реабілітаційної установи або у порядку нагляду за виконанням індивідуальної програми, але не рідше ніж один раз на два роки, переглядає реабілітаційні заходи, передбачені індивідуальною програмою.

Медико-соціальна реабілітація хворих, інвалідів та людей похилого віку - це процес відновлення або підтримки максимально можливого рівня фізичного, психологічного та соціального статусу у даної категорії осіб (враховуючи і дітей), які втратили будь-які функції внаслідок хронічного або вродженого захворювання, оперативного втручання або травми, за допомогою координовано проведених заходів державного медичного, психологічного, соціального, педагогічного, професійного, економічного та законодавчого характеру настільки, щоб вони могли уникнути інвалідності або мати найменший ступінь втрати працездатності, пристосуватися до нових умов життя та бути інтегрованими в суспільство з досягненням соціальної та економічної незалежності та дійсного рівноправ`я при порівнянні з практично здоровими людьми.

З метою реалізації ст. 23 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» та відповідно до пунктів 6, 9 Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда, постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 № 757, затверджено форми індивідуальної програми реабілітації інваліда, дитини-інваліда та Порядок їх складання.

Цей Порядок визначає механізм складання форм індивідуальної програми реабілітації інвалідів, дітей-інвалідів (далі - ІПР), заповнення ІПР, унесення до неї змін і результатів про виконання реабілітаційних заходів, а також підбиття підсумків виконання ІПР.

Заповнення ІПР та підбиття підсумків про її виконання здійснюється медико-соціальними експертними комісіями, лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів.

У разі потреби до складання окремих розділів ІПР залучаються спеціалісти закладів охорони здоров`я, органів праці та соціального захисту населення, освіти, державної служби зайнятості, цільових страхових фондів та інших органів, що здійснюють заходи з реабілітації інвалідів, дітей-інвалідів.

Наказ МОЗ України № 623 від 08.10.2007 встановлює порядок щодо заповнення ІПР.

Пункт 11 «Клініко-функціональний діагноз та код за МКХ-10» заповнюється відповідно до Міжнародної статистичної класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду, прийнятої 43-ю Всесвітньою асамблеєю охорони здоров`я 01.01.1993 (далі - МКХ-10). У діагнозі вказується захворювання або його ускладнення, яке призводить до обмежень життєдіяльності.

Розділ III «Вироби медичного призначення» - заповнюється МСЕК, ЛКК на підставі медичних показань для забезпечення компенсації обмежень життєдіяльності, а також для відновлення втрачених або набуття нових професійних знань, навичок, умінь соціальної адаптації із залученням фахівців лікувально-профілактичних установ (в разі потреби).

Наслідки хвороби класифікуються за Міжнародною класифікацією функціонування, обмеження життєдіяльності і здоров`я (ВООЗ, 2001). Обліку підлягають усі виявлені у інваліда (дитини-інваліда) обмеження життєдіяльності незалежно від того, проводяться або не проводяться реабілітаційні заходи відносно обмеження життєдіяльності.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висонвку, що у разі потреби дитини інваліда в окулярах, зазначені відомості повинні бути зазначені ЛКК в індивідуальній програмі реабілітації.

Разом з цим, обсяг реабілітаційних заходів передбачений та гарантований статтею 23 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю» та Державною типовою програмою реабілітації особи з інвалідністю і він не може бути звужений відповідачем.

Як встановлено судом, у спірному випадку необхідність забезпечення ОСОБА_2 встановлена індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 399/10 (57) від 31.01.2017, про що внесено відповідний запис до індивідуальної програми реабілітації у розділі «Види та форми реабілітаційних заходів» серед виробів медичного призначення щодо забезпечення окулярами - 2 пари на рік.

При цьому, потреба дитини-інваліда у забезпеченні її виробом медичного призначення згідно зі стандартами МОЗ таким як окуляри підтверджується записами лікарів офтальмологів, якими дитині ОСОБА_2 рекомендовано постійне носіння окулярів.

Однак, як зазначив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що в індивідуальній програмі реабілітації інваліда від 21.02.2019 відомості про потребу позивача в окулярах не вказано, хоча, як встановлено в процесі розгляду справи, і в суді першої інстанції і в суді апеляційної інстанції, та не заперечувалось сторонами, медичні покази щодо необхідності носіння позивачем окулярів не змінились з моменту розроблення попередньої програми у 2017 році.

Відтак, з огляду на встановлене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги частково шляхом визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання відповідача здійснити коригування індивідуальної програми реабілітації інваліда ОСОБА_2 від 21.02.2019 шляхом внесення в розділі «забезпечення випробами медичного призначення» відомостей про необхідність забезпечення останнього окулярами.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2020 року у справі № 500/1332/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 29 грудня 2020 року