Справа № П/811/1002/16
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 грудня 2020 року м. Дніпросправа № П/811/1002/16

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Шальєвої В.А., Олефіренко Н.А., за участю секретаря судового засідання Лащенко Р.В., представника скаржника Булгакова С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Національного банку України на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року в адміністративній справі №П/811/1002/16 за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та завданої моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Національного банку України, в якому просив:

стягнути на його користь з Національного банку України середній заробіток з 05 березня 2015 року по 11 липня 2016 року за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 79812,64 грн.;

стягнути на його користь з Національного банку України 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05 березня 2015 року позивач звільнений з роботи на підставі наказу відповідача від 04 березня 2015 року №1405-к згідно з пунктом першим частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2015 року в справі №П/811/3113/15, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року, стягнуто на його користь з Національного банку України невиплачену заробітну плату в сумі 17 038,12 грн. та невиплачену частину вихідної допомоги в сумі 3 728,16 грн. за період з грудня 2014 року по 05 березня 2015 року, а також моральну шкоду в розмірі 15 000 грн. При цьому позивач зазначає, що Національний банк України провів належні йому виплати лише 11 липня 2016 року, а тому на користь останнього відповідно до статей 116, 117, 233 КЗпП України підлягають виплати у розмірі 79 812,64 грн. (за 334 робочих дня) та моральна шкода в розмірі 50 000 грн., завданою такими діями відповідача.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Національного банку України середній заробіток з 06 березня 2015 року по 11 липня 2016 року за час затримки розрахунку при звільненні в частині 27592,72? грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволені позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції протиправно вийшов за межі позовних вимог та під час нового розгляду справи розглянув та задовольнив нову позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, в той час як позивач таку вимогу не заявляв. Зазначено, що суд першої інстанції згідно з первісними позовними вимогами розрахував стягнення за затримку розрахунку при звільнені за період з 06.03.2015 року до 11.07.2016 року, тобто вже включив у цей період час затримки виконання рішення суду у справі №П/811/3113/15 з 17.02.2016 року до 11.07.2016 року. Також суд не застосував наслідки пропуску строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені.

В відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник скаржника у судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представник позивача у судовому засіданні просив відмовити у задоволені апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

Отже, у разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Аналогічний висновок викладений в постанові від 04 квітня 2018 року в справі №524/1714/16-а, від 11 червня 2019 року в справі №524/8023/16-а, від 08 жовтня 2019 року в справі №524/9217/15-а.

З матеріалів справи слідує, що сума невиплаченої заробітної плати в розмірі 17 038,12 грн. та частини вихідної допомоги в розмірі 3728,16 грн. за період з грудня 2014 року по 05 березня 2015 року, всього ?20 766,28? грн., яку встановив суд у справі №П/811/3113/15, є більш ніж у 3 рази меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні - 80 529, 52 грн.????

Після набрання рішенням суду №П/811/3113/15 законної сили суду 17.02.2016 року, відповідачем з метою виконання судового рішення, видано наказ №1031-к від 24.02.2016 р. "Про здійснення виплат ОСОБА_1 " ( відповідачем не надано доказів ознайомлення позивача з вказаним наказом).

Зазначені кошти були перераховані позивачу 11 липня 2016 року, після подання позивачем до відповідача заяви, в якій зазначено банківські реквізити для перерахування коштів.

Однак, відповідачем не надано доказів, що після набрання рішенням суду №П/811/3113/15 законної сили суду 17.02.2016 року до дня здійснення фактичного розрахунку 11.07.2016 року ним вживались заходи щодо виконання рішення суду (повідомлення або ознайомлення позивача з наказом №1031-к від 24.02.2016р. "Про здійснення виплат ОСОБА_1 "; виконання зобов`язання внесенням боргу в депозит нотаріуса, нотаріальної контори, відповідно до положень ст. 537 ЦК України або інших заходів спрямованих на виконання рішення суду) .

За таких обставини, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції щодо розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27592,72? грн. та зазначає, що жодних заперечень з цього приводу відповідач не зазначав.

При цьому, в даному випадку судом вірно враховано позицію Великої Палати Верховного суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (провадження 14-623цс18), відповідно до якої право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Посилання скаржника про те, що суд першої інстанції протиправно вийшов за межі позовних вимог та під час нового розгляду справи розглянув та задовольнив нову позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, в той час як позивач таку вимогу не заявляв та доводи, що суд першої інстанції згідно з первісними позовними вимогами розрахував стягнення за затримку розрахунку при звільнені за період з 06.03.2015 року до 11.07.2016 року, тобто вже включив у цей період час затримки виконання рішення суду у справі №П/811/3113/15 з 17.02.2016 року до 11.07.2016 року є безпідставними, оскільки суд розглянув справу у межах заявлених позовних вимог та задовольнив частково позов та в постанові від 11.12.2015 року у справі №П/811/3113/15 судом не вирішувалося питання щодо стягнення за затримку розрахунку при звільнені за період з 06.03.2015 року до 11.07.2016 року.

Щодо посилання представника позивача на пропуск позивачем строку звернення до суду, то у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення).

Так, постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2015 року в справі №П/811/3113/15, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року, стягнуто на користь позивача з Національного банку України невиплачену заробітну плату в сумі 17038,12 грн. та невиплачену частину вихідної допомоги в сумі 3728,16 грн. за період з грудня 2014 року по 05 березня 2015 року, а також моральну шкоду в розмірі 15000 грн.

Національний банк України провів належні позивачу виплати, тобто фактично розрахувався з позивачем 11 липня 2016 року.

З позовною заявою про стягнення з Національного банку України середнього заробітку з 05 березня 2015 року по 11 липня 2016 року за весь час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся 10.08.2016 року, тобто в межах строку звернення до суду, про що правильно зазначив суд першої інстанції у рішенні.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321,322, 327, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року в адміністративній справі №П/811/1002/16 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року в адміністративній справі №П/811/1002/16 - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частина постанови складена 14.12.2020 року, в повному обсязі постанова складена відповідно до ст. 243 КАС України.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва

суддя Н.А. Олефіренко