Справа № 400/3349/19
Суддя: Мельник О.М.
Дата ухвалення: 2020-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2020 р. № 400/3349/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мельника О.М. розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Державної фіскальної служби України, Львівська площа, 8, м.Київ,04053

треті особи:Черкаська митниця, вул. О. Дашковича, 76, м.Черкаси, Черкаська область,18036

про:стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, невидачі трудової книжки з записом про звільнення з роботи за період з 21.03.2014 р. по 13.09.2016 р. в сумі 395 029,44 грн.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі-позивач або ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовом до Державної фіскальної служби України (надалі відповідач або ДФС України), третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Черкаська митниця (надалі третя особа) з вимогою стягнути середню заробітну плату за час затримки повного розрахунку, невидачі трудової книжки з записом про звільнення з роботи за період з 21.03.2014 року по 13.09.2016 року в сумі 395029,44 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням суду від 17.05.2013 ОСОБА_1 поновлено на посаді, але відповідач судове рішення в частині поновлення позивача на посаді не виконав. Судовим рішенням від 16.05.2018 року було стягнуто на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 13.04.2013 року по 20.03.2014 року. Рішенням суду від 06.05.2019 року зобов`язано відповідача видати наказ про звільнення позивача з посади начальника Черкаської митниці та зобов`язано внести відповідний запис в трудову книжку. Станом на час звернення до суду відповідач судові рішення не виконав, трудові відносини з позивачем шляхом видання наказу про звільнення з посади не припинив, запис в трудову книжку не вніс, не здійснив повний розрахунок , що унеможливлює працевлаштування позивача по трудовій книжці. Просив задовольнити позов у повному обсязі.

В матеріалах справи наявний відзив відповідача на позовну заяву, в якому зазначено, що ДФС України не погоджується з доводами викладеними у позовній заяві, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Ухвалою від 15.10.2019 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 11.11.2019 року на 12:30 год.

Ухвалою від 16.12.2019 року Суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Черкаську митницю.

Ухвалою від 16.12.2019 року Суд призначив судово-економічну експертизу та зупинив провадження у справі до закінчення проведення судової експертизи Миколаївським державним науково-криміналістичним центром МВС України в Миколаївській області.

30.09.2020 року до суду надійшов висновок експерта №20-690 від 03.09.2020 року за результатами проведення судово-економічної експертизи за матеріалами адміністративної справи про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, невидачі трудової книжки з записом про звільнення з роботи за період з 21.03.2014 року по 13.09.2016 року в сумі 395029,44 грн.

Ухвалою від 05.10.2020 року поновлено провадження по справі та призначено судове засідання на 04.11.2020 року о 10:30 год.

Позивач надав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмово провадження.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного тексту судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Позивач з 8.04.2011 року по 02.04.2013 року обіймав посаду виконуючого обов`язки та начальника Черкаської митниці, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці.

12.04.2013 року відповідач своїм наказом від 11 квітня 2013 р. № 555-к звільнив позивача із займаної посади на грубе порушення службових обов`язків.

Позивач оскаржив цей наказ в судовому порядку і 17.05.2013 року у справі №814/1847/13-а Миколаївським окружним адміністративним судом прийнято рішення, яким визнано протиправним і скасовано наказ від 11 квітня 2013 р. № 555-к та зобов`язано поновити позивача на посаді начальника Черкаської митниці. Рішення суду переглядалось в апеляційному та касаційному порядку і залишено без змін.

На виконання рішення суду, відповідач видав наказ від 05.08.2013 року № 1073-к, яким скасував наказ від 11 квітня 2013 р. № 555-к про звільнення позивача.

Позивач після прийняття відповідачем наказу від 5.08. 2013 року № 1073-к повідомляв останнього про неможливість приступити до роботи на посаді начальника Черкаської митниці, у зв`язку із тим, що на цю посаду була призначена інша особа та просив вжити заходи для допущення його до роботи, на що відповідач надіслав листа, в якому повідомив позивача, що із скасуванням наказу від 11.04. 2013 року № 555-к трудові правовідносини між ним та позивачем фактично поновлені, а також помилково зазначив, що судами не приймалось рішення про поновлення позивача на посаді начальника Черкаської митниці.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду по справі №814/48/18 встановлено, що відповідач не вжив всі заходи для реалізації судового рішення - позивач так і не приступив до роботи та стягнуто з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 12.04.2013 року до 17.05.2013 року.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду по справі №400/3237/18 зобов`язано відповідача видати наказ про звільнення позивача з посади начальника Черкаської митниці та внести відповідний запис в трудову книжку позивача.

Станом на час звернення до суду відповідача вищезазначені судові рішення не виконав, трудові відносини з позивачем шляхом видання наказу про звільнення не припинив, запис в трудову книжку не вніс, тобто не видав належно оформлену трудову книжку, не здійснив повний розрахунок та продовжує здійснювати порушення прав позивача бути звільненим з державної служби з дотриманням вимог законодавства України, чим унеможливлює підрахунок стажу державної служби та подальше працевлаштування позивача по трудовій книжці.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

За приписами ч. 2 ст.. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст..43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.. 235 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами ч. 2 ст.. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Положеннями ст.. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

При цьому, вказана норма не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема, не пред`явив відразу рішення до примусового виконання, що б вказувало на його бажання бути поновленим на роботі у найкоротші терміни після прийняття відповідного судового рішення.

Відповідно до частини першої ст.. 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

При цьому, згідно з п. 2, 3 ч.1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: - присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; - поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню негайно з часу його прийняття в судовому засіданні.

Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, який полягає у тому, що роботодавець повинен видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу ж після ухвалення рішення суду, незалежно від того, чи буде таке рішення суду в подальшому оскаржуватися в апеляційному чи в касаційному порядку, та цей обов`язок не може ставитися в залежність від подання чи неподання працівником, що був незаконно звільнений із займаної посади, заяв до роботодавця з вимогою поновити його на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст.. 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відтак, правова природа діяльності органів виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі рішень судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок з часу набрання рішення законної сили. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до частини 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Наведене свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій ст.. 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Конституційним Судом України констатовано, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 13.02.2020 у справі №818/1095/16.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Згідно п.1 Порядку №100 даний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку №100 у випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

П. 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Тривалість вимушеного прогулу позивача, який утворився внаслідок несвоєчасного виконання рішень Миколаївського окружного адміністративного суду, суд вважає необхідним обраховувати з 21.03.2014 року по 13.09.2016 року за 621 робочий день.

Відповідно до клопотання позивача Суд призначив судово-економічну експертизу та доручив її проведення Миколаївському державному науково-криміналістичному центру МВС України в Миколаївській області.

Відповідно до висновоку експерта №20-690 від 03.09.2020 року за результатами проведення судово-економічної експертизи за матеріалами адміністративної справи про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, невидачі трудової книжки з записом про звільнення з роботи за період з 21.03.2014 року по 13.09.2016 року, встановлено що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням з посади начальника Черкаської митниці ОСОБА_1 за період з 21.03.2014 року по 13.09.2016 року становить 398321,82 грн., а не 395029,44 грн., як зазначено в позовних вимогах.

20.11.2020 року позивач приєднав до матеріалів справи квитанцію про доплату судового збору у зв`язку із збільшенням суми заявленої до стягнення.

Суд звертає увагу на те, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середнього заробітку за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач під час розгляду справи не надав.

Згідно з ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 і.п.н. НОМЕР_1 ) до Державної фіскальної служби України (Львівська площа, 8, м. Київ-53, 04655, ) задовольнити.

2. Стягнути з Державної фіскальної служби України (Львівська площа, 8, м. Київ-53, 04655, ) середню заробітну плату за час затримки повного розрахунку, невидачі трудової книжки з записом про звільнення з роботи за період з 21.03.2014 року по 13.09.2016 року на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 і.п.н. НОМЕР_1 ) в сумі 398321,82 грн. (триста дев`яносто вісім тисяч триста двадцять одну гривню 82 копійки).

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України (Львівська площа, 8, м. Київ-53, 04655, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 і.п.н. НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 3950,20 грн. (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят гривень 20 копійок), сплачених відповідно до квитанції від 09.10.2019 року №43.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України (Львівська площа, 8, м. Київ-53, 04655, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 і.п.н. НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 32,78 грн. (тридцять дві гривні 78 копійок), сплачених відповідно до квитанції від 20.11.2020 року №2150-5125-9995-1344.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Строк на апеляційне оскарження рішення суду 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 295-297 КАС України і п. 15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя О.М. Мельник