Справа № 460/7010/20
Суддя: Н.С. Гудима
Дата ухвалення: 2020-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 грудня 2020 року м. Рівне №460/7010/20
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гудими Н.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій щодо відмови в зарахуванні до загального стажу періоду роботи з 01.09.1984 по 18.07.1991 в Корецькому Свято-Троїцькому монастирі та зобов`язання зарахувати до загального стажу вказаний період роботи.

На обґрунтування позовних вимог вказано, що у червні 2020 року позивач звернувся до пенсійного органу з заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до п.1 ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Однак листом від 08.07.2020 відповідач відмовив у призначенні пенсії у зв`язку з недостатністю страхового стажу. Повідомив, що надав відповідачу усі необхідні та наявні у нього документи на підтвердження страхового стажу, однак такі безпідставно не були взяті відповідачем до уваги при вирішенні питання про призначення йому пенсії. Вважає дії відповідача щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу періодів його роботи в Корецькому Свято-Троїцькому монастирі протиправними, а тому просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 28.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.28-29).

30.10.2020 на адресу суду надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на позовну заяву (а.с.32-34), в якому відповідач позовні вимоги не визнав. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що згідно з документами, доданими до заяви про призначення пенсії, та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж позивача становить 16 років 7 місяців 27 днів. Вказав, що період роботи позивача в Корецькому Свято-Троїцькому монастирі з 01.09.1984 по 18.07.1991 не врахований до страхового стажу позивача, позаяк у вказаний період не підтверджено сплату страхових внесків за позивача. Вважає, що враховуючи положення ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством. За таких обставин, просив в задоволенні позову відмовити повністю.

23.11.2020 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якому позивач не погодився з доводами відповідача та зауважив, що надані ним документи відповідають пунктам 1-2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 №637 та неправомірно не враховані відповідачем під час розгляду питання про призначення пенсії за віком.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши заяви по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд встановив наступне.

18.06.2020 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з заявою про призначення пенсії за віком (а.с.36).

08.07.2020 листом №1700-0301-8/19777 за результатами розгляду вказаної заяви ГУ ПФУ в Рівненській області повідомило позивача, що йому відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 27 років (а.с.8-9).

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у зарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи з 01.09.1984 по 18.07.1991 в Корецькому Свято-Троїцькому монастирі, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-ІV) та Закон України Про пенсійне забезпечення №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XII).

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Так, згідно з положеннями постанови Президії Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 29.02.1960 протокол № 7 «Про затвердження Інструкції про порядок справляння страхових внесків, витрачання та обліку коштів державного соціального страхування» (далі - Інструкція) окремі громадяни і групи громадян, які застосовують у своєму господарстві працю робітників і службовців, а також релігійні організації, що мають працівників, які підлягають соціальному страхуванню, зобов`язані сплачувати страхові внески в порядку, зазначеному в розділі XI цієї Інструкції (п.3 Інструкції)

За правилами п.62 Інструкції окремі громадяни і групи громадян, які застосовують у своєму господарстві працю робітників і службовців (домашніх робітниць, нянь, шоферів, секретарів, друкарок, стенографісток, сторожів, садівників і т.п.), а також релігійні організації, що мають працівників, які підлягають соціальному страхуванню, реєструються в якості страхувальників в організаціях обслуговуючої їх профспілки і сплачують страхові внески за встановленими для них тарифами або розмірами.

Отже, в Інструкції йдеться про справляння внесків за найманих робітників (наприклад різноробочих, сторожів), роботу яких могли використовувати релігійні організації, тоді як особа, яка є священиком не вважалась робітником або службовцем у розумінні законодавства СРСР.

Відповідно до ст.1 Закону СРСР від 14 липня 1956 року «Про державні пенсії» право на державну пенсію мали: робітники і службовці; військовослужбовці; учні вищих, середніх спеціальних навчальних закладів, училищ, шкіл і курсів по підготовці кадрів; інші громадяни, якщо вони стали інвалідами у зв`язку з виконанням державних або громадських обов`язків; члени сімей громадян, зазначених у цій статті, у разі втрати годувальника.

Постановою Ради Міністрів СРСР від 03 серпня 1972 року № 590 затверджено Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій, згідно з пунктом 108 якого у загальний стаж роботи, який дає право на пенсію, зараховується будь-яка робота в якості робітника або службовця, незалежно від характеру й тривалості роботи. За правилами пункту 109 цього ж Положення крім роботи в якості робітника або службовця до загального стажу роботи зараховується також усяка робота, на якій працівник, не будучи робітником або службовцем, підлягав державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п.14 Інструкції страхові внески нараховуються на заробітну плату всіх робітників і службовців, в тому числі штатних, позаштатних, сезонних, тимчасових, які працюють за сумісництвом чи виконують разові, випадкові і короткочасні роботи, а також на заробітну плату трудящих інших категорій (крім робітників і службовців), на яких спеціальними рішеннями поширене соціальне страхування.

Час роботи в релігійних організаціях зараховувався до загального стажу роботи за умови, що професія працівника була передбачена Переліком осіб, договори про роботу яких в релігійних організаціях в якості робітників і службовців укладались за участю профспілкових органів, затвердженого постановою ЦК профспілок працівників місцевої промисловості і комунального господарства від 21 серпня 1962 року і трудовий договір з якими був укладений за участю профспілкових органів. До зазначеного Переліку було включено наступні категорії працівників: прибиральниці, охоронці, двірники.

Якщо перелічені особи одночасно виконували обов`язки церковних старост, членів виконавчих комітетів органів релігійних організацій або брали участь у здійсненні обрядів, то трудове законодавство на них не поширювалось і трудові договори за участю профспілкових органів з ними не укладались.

Так, відповідно до постанови Президії ЦК профспілок працівників місцевої промисловості і комунально-побутових підприємств від 17.12.1980 затверджено Перелік осіб, договори про роботу яких в релігійних організаціях в якості робітників і службовців укладались за участю профспілкових органів.

Трудові договори за участю профспілкових органів не могли укладатись з членами виконавчих органів релігійних організацій і особами, які брали участь у здійсненні релігійних обрядів.

Право на укладення трудових договорів за участю профспілкових органів в цей період мали рахунково-бухгалтерський персонал, працівники канцелярій, працівники господарського, побутового обслуговування, працівники по проектуванню, будівництву, декораціях і ремонту будівель, працівники транспорту та його обслуговування, робітники виробничих майстерень.

Відповідно до Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсії, затвердженого постановою КМУ від 12.09.1990 №369/16-52 (далі Порядок №637), періоди роботи в релігійних організаціях зараховувались до загального трудового стажу в тих випадках, коли трудовий договір на виконання цієї роботи укладений за участю профспілкових органів.

Відтак, законодавство колишнього СРСР передбачало дві умови для зарахування періоду роботи у релігійних організаціях до загального трудового стажу, зокрема, протягом спірного періоду: наявність посади у відповідному Переліку та наявність трудового договору за участю профспілкових органів. Як встановлено судом за законодавством СРСР священики не підлягали державному соціальному страхуванню.

Проте, суд зауважує, що 23.04.1991 прийнято Закон України «Про свободу совісті та релігійні організації» №987- ХІІ, статтею 28 якого визначено, що громадяни, які працюють у релігійних організаціях, створених ними підприємствах, закладах на умовах трудового договору, а також священнослужителі, церковнослужителі та особи, які працюють у релігійних організаціях на виборних посадах, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на умовах і в порядку, встановлених законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Релігійні організації, їх підприємства та заклади, а у випадках, передбачених законом, також і працівники цих організацій, підприємств, закладів сплачують страхові внески до Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду соціального страхування України, а також збір на обов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України в порядку і розмірах, установлених законодавством. Усім громадянам, які працюють у релігійних організаціях, їх підприємствах і закладах, державна пенсія призначається і виплачується на загальних підставах відповідно до законодавства.

Відповідно до п.«а» ч.3 ст.56 Закону №1788-XII до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зараховується будь-яка робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню або за умови сплати страхових внесків.

Згідно з п.1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Матеріали справи, а саме: копії трудових договорів (а.с.11-19), свідчать, що ОСОБА_1 у період з 01.09.1984 по 18.07.1991 працював водієм за трудовими договорами у Корецькому Свято-Троїцькому Православному жіночому монастирі.

Вказана обставина також підтверджується довідкою Корецького Свято-Троїцького Православного жіночого монастиря №30 від 05.06.2020. При цьому, як у вказаній довідці, так і довідках про заробітну плату за вказаний період зазначено, що роботодавцем (Корецьким Свято-Троїцьким Православним жіночим монастирем) нараховано та сплачено до Пенсійного фонду усі необхідні страхові внески (а.с.20-22).

Будь-яких доказів того, що долучені позивачем трудові договори є нечинними, недійсними чи скасованими матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано.

Зміст довідки Корецького Свято-Троїцького Православного жіночого монастиря від 05.06.2020 №29 свідчить, що вона містить необхідні реквізити, в тому числі розмір заробітної плати, посилання на первинні бухгалтерські документи, на підставі яких сформовано довідку, відомості про проведення відрахувань в Фонд державного соціального страхування, адресу тощо.

При цьому, суд також вважає за необхідне зазначити, у довідці зазначена згода установи на проведення перевірки первинних документів за період, зазначений у довідці.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч.3 та 4 ст.24 КЗпП України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Згідно зі ст.1 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч.2 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

У відповідності до ст.1 Закону №1058-IV страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно з частинами першою-третьою ст.20 Закону №1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

У відповідності до ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.

Згідно із ч.11 та ч.12 ст.9 Закону №2464-VI у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

За загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

Аналогічна правова позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом постановах від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а(2а/208/245/16), від 24.04.2018 у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, від 30.09.2019 у справі №316/1392/16-а.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування" від 04.06.1998 №794 на Пенсійний фонд разом із Міністерством праці та соціальної політики, Міністерством фінансів та Державною податковою адміністрацією покладено обов`язок забезпечити з 1 жовтня 1998 впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

В основі персоніфікованого обліку лежить обов`язковість і своєчасність подання відомостей про фізичних осіб. Персоніфікований облік здійснює Пенсійний фонд та його органи на місцях (далі - уповноважений орган). Уповноважений орган має право: своєчасно одержувати в установленому порядку від фізичних осіб та роботодавців відомості, передбачені пунктом 1 цього Положення; проводити у роботодавців перевірку достовірності поданих відомостей про фізичних осіб, зокрема перевірку фінансових та інших документів, що підтверджують зазначені відомості; у встановленому порядку притягати до відповідальності осіб, винних у порушенні строків подання відомостей, а також подання неправдивих відомостей про фізичних осіб; видавати у межах своєї компетенції нормативні акти та здійснювати роз`яснення з питань організації персоніфікованого обліку, а також інші права, що випливають із завдань персоніфікованого обліку.

Також на уповноважений орган покладений обов`язок створювати і забезпечувати функціонування єдиного державного автоматизованого банку відомостей про фізичних осіб та з цією метою організовує збирання, оброблення, систематизацію і зберігання відомостей про фізичних осіб; забезпечує автоматизоване використання відомостей про фізичних осіб для визначення права на виплати за пенсійним страхуванням та розміру цих виплат, а роботодавці зобов`язані в установленому порядку подавати уповноваженому органу достовірні відомості про фізичних осіб, які працюють у них. Відомості про фізичних осіб збираються і зберігаються у документальній та електронній формі уповноваженим органом у встановленому порядку протягом життя фізичної особи та зберігаються також впродовж 75 років після її смерті.

Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить, що відповідальність за накопичення, зберігання, контроль за своєчасністю подання даних та забезпечення функціонування єдиного державного автоматизованого банку відомостей про фізичних осіб покладено на відповідача, а за своєчасність подання на роботодавця.

Відтак, пенсіонер не може нести відповідальність за відсутність даних в системі персоніфікованого обліку відомостей про застраховану особу.

Зі свого боку, позивач вчинив всі необхідні для призначення пенсії дії та надав усі необхідні для цього документи.

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази підтверджують роботу позивача у період з 01.09.1984 по 18.07.1991 за трудовими договорами у Корецькому Свято-Троїцькому Православному жіночому монастирі та сплату за нього страхових внесків як за особу, яка підлягала соціальному страхуванню, що надає право на включення цих періодів роботи до стажу на призначення пенсії за віком.

Натомість, як встановлено судом, відповідач не врахував вказаний період роботи позивача у Корецькому Свято-Троїцькому Православному жіночому монастирі, оскільки не підтверджено періоди сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України та відсутні відомості у системі персоніфікованого обліку, чим допустив протиправну бездіяльність.

За результатом розгляду справи суд дійшов висновку, що охоронювані законом права, свободи та інтереси позивача порушені протиправною бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, які полягають у не зарахуванні ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 01.09.1984 по 18.07.1991 за трудовими договорами у Корецькому Свято-Троїцькому Православному жіночому монастирі, а не діями, як про це зазначає позивач.

З огляду на наведене, для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області слід зобов`язати зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.09.1984 по 18.07.1991 у Корецькому Свято-Троїцькому Православному жіночому монастирі.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не виконав процесуального обов`язку доказування власної позиції та не довів правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах, натомість доводи позивача відповідають обставинам справи та ґрунтуються на нормах матеріального закону.

Суд пам`ятає, що згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з урахуванням відкоригованого способу захисту порушеного права позивача.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений при поданні позовної заяви судовий збір у сумі 840,80 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Короленка, 7, м.Рівне, 33028, ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинення певних дій - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, які полягають у не зарахуванні ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 01.09.1984 по 18.07.1991 за трудовими договорами у Корецькому Свято-Троїцькому Православному жіночому монастирі.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.09.1984 по 18.07.1991 у Корецькому Свято-Троїцькому Православному жіночому монастирі.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетного асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 28 грудня 2020 року.

Суддя Н.С. Гудима