Справа № 643/13610/20
Суддя: Новіченко Н. В.
Дата ухвалення: 2020-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/643/268/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2020

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бабельник І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1

до Інспектора управління патрульної поліції в Харківській області старшого сержанта поліції 4 батальйону 6 роти Томах Сергія Володимировича

про визнання дій незаконними та скасування постанови про накладення

адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Інспектора управління патрульної поліції в Харківській області старшого сержанта поліції 4 батальйону 6 роти Томах Сергія Володимировича (далі відповідач), в якому він просить:

- поновити строк для подачі позовної заяви;

- визнати дії інспектора УПП в Харківській області старшого сержанта поліції 4 батальйону 6 роти Томах С.В. щодо складання постанови серії ЕАМ № 2954100 від 10.08.2020 року незаконними;

- скасувати постанову про адміністративне правопорушення серії ЕАМ № 2954100 від 10.08.2020 року та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 10.08.2020 року інспектором УПП в Харківській області старшим сержантом поліції 4 батальйону 6 роти Томах С.В. стосовно нього - ОСОБА_1 було винесено постанову серії ЕАМ № 2954100 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до змісту оскаржуваної ним постанови, 10.08.2020 року в 00 год 03 хвилин за адресою Московський проспект, 277В/2, у м. Харкові позивач керував транспортним засобом «OPEL ZAFIRA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , без ближнього світла фар у темну пору доби, а також не мав чинного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим нібито порушив п.2.1 .ґ ПДР. Вважає, що дана постанова є незаконною та підлягає скасуванню з наступних підстав: інспектор, зупиняючи транспортний засіб, діяв неправомірно, оскільки факт здійснення ним порушення ПДР України є не підтвердженим; інспектор не мав повноважень для перевірки страхового полісу; інспектором не у відповідності з законом оформлена постанова про адміністративне правопорушення; інспектором порушена процедура розгляду справи про адміністративне правопорушення; інспектором постанова винесена за відсутності будь-яких доказів, які підтверджують наявність в його діях як водія складу адміністративного правопорушення.

Одночасно позивач просив поновити строк для звернення з адміністративним позовом до суду. Зазначив, що він мав намір надіслати позовну заяву засобами поштового зв`язку, остання була підготована ним до зазначеного дня (20.08.2020), проте у вказаний день не видалось можливим направити її до суду через те, що у його дружини почались пологи та з самого ранку він був поряд із дружиною, відвозив її на прийом до лікаря і до настання наступного дня 21.08.2020 року був близько лікарні, бо постійно була потреба в закупівлі та передачі медикаментів для проведення його дружині хірургічної операції Кесарів розтин. Таким чином, у вказаний час він не зміг направити позовну заяву до суду.

Крім того просив стягнути на його користь понесені ним судові витрати у розмірі 420, 40 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.09.2020 року справу залишено без руху. Вказані недоліки позивачем були усунені.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09.11.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, розгляд справи призначено на 18.11.2020 р. Дану ухвалу та копію позову з додатками відповідач отримав 23.11.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідач вказаним правом не скористався, відзив на позовну заяву, а також докази правомірності оскаржуваної постанови, суду не надав.

18.11.2020 р. розгляд справи було відкладено на 02.12.2020 року у зв`язку із неявкою учасників процесу.

02.12.2020 року розгляд справи було відкладено на 21.12.2020 року у зв`язку із неявкою учасників процесу.

21.12.2020 року розгляд справи відкладено на 28.12.2020 року у зв`язку із неявкою учасників процесу.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання 28.12.2020 року, не з`явися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомили.

Відповідач у судове засідання 28.12.2020 року не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно зі ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи вищевказане, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, судом не здійснювалося.

Так, суд, надаючи правову оцінку спірній постанові та оцінюючи зміст обґрунтування складу адміністративного правопорушення, викладеного в оскаржуваній постанові, а також дослідивши наявні докази в матеріалах справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно ч.1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно з ч. 1 ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Враховуючи підстави позивача для поновлення пропущеного процесуального строку, зазначені у позовній заяві, суд дійшов висновку про задоволення означеного клопотання та поновлює позивачу пропущений процесуальний строк звернення до суду.

Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАМ № 2954100 від 10.08.2020 року, винесеної інспектором УПП в Харківській області старшим сержантом поліції 4 батальйону 6 роти Томах С.В. позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн.

В оскаржуваній постанові вказується, що 10.08.2020 року о 00:03 год. у м. Харкові по пр. Московському, буд. 277В/2. Водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «OPEL ZAFIRA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , без ближнього світла фар у темну пору доби, та не мав полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п.2.1 .ґ Правил дорожнього руху. Відсутність у водія полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктами 1.3 та 1.9 Правил дорожнього руху встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 2.1 «ґ» розд. 2 Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Частиною 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України "Про Національну поліцію", поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, згідно Конституції та Закону України "Про Національну поліцію", поліцейський, під час виконання своїх службових обов`язків, зобов`язаний діяти виключно на підставі у порядку у межах повноважень та у спосіб визначений Конституцією України, Законами України, зокрема Кодексу України про адміністративні правопорушення, іншими нормативно-правовими актами, що регламентують діяльність поліції.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно зі ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про адміністративні правопорушення про порушення Правил дорожнього руху.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно зі статтею 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні порушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам передбаченим статтями 283 та 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У ній, зокрема, потрібно навести докази на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався порушник чи встановлених останнім доводів.

Відповідно до ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Як вбачається з положень ст. 251, 252, 279 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа), розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, в тому числі надає оцінку зібраним доказам.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В графі «до постанови додається» не зазначено будь-яких доказів на підтвердження порушення водієм ПДР України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в судове засідання не з`явився, будь-яких доказів на підтвердження обставин вказаних в оскаржуваній постанові не надав, не спростував твердження позивача, в частині того, що він не порушував п.2.1.ґ. Правил дорожнього руху.

Відповідно до ч. 1, абз. 1, 2 ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Так, єдиним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення є сама оскаржувана постанова по справі про адміністративне правопорушення, в якій зафіксовано порушення водієм правил дорожнього руху.

При цьому, суд враховує, що постанова у справі про адміністративне правопорушення, виходячи з положень Кодексу України про адміністративні правопорушення , сама по собі не є доказом у справі про адміністративне правопорушення та не є доказом вчинення адміністративного правопорушення, а є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке приймається ним на підставі оцінки доказів у справі про адміністративне правопорушення. Враховуючи наведене, постанову у справі про адміністративне правопорушення, яка надана позивачем, суд не може визнати належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 05.08.2019 року у справі № 712/12830/16-а.

Будь-яких доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення відповідачем в порушення вимог ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України до суду не надано.

Згідно з приписами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є в справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Недотримання відповідачем процедурних приписів законодавства України про адміністративні правопорушення, передбачених, зокрема, ст. ст. 278, 279 Кодексу України про адміністративні правопорушення, тягне недоведеність з боку суб`єкта владних повноважень правомірності оскаржуваної у цій справі постанови з огляду на ненадання доказів, які б у достатній мірі і беззаперечно свідчили про вчинення позивачем адміністративного правопорушення та є підставою для скасування оскаржуваної постанови інспектора поліції.

Суд наголошує про наявність процесуального обов`язку відповідача, передбаченого частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Крім того, суд зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для позивача, що знаходиться в нерівному положенні по відношенню до суб`єкта владних повноважень.

Дана позиція узгоджується із постановою Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 524/6159/16-а.

Таким чином, факт вчинення ОСОБА_1 порушення пункту п. 2.1.ґ Правил дорожнього руху не доведено.

Крім того, згідно зі ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Юридична природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правовій презумпції, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

В рекомендації № R (91)1 Комітету Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

З урахуванням цього, при вирішенні даної справи суд виходить з принципу презумпції невинуватості особи, яка притягається до відповідальності.

Враховуючи викладене, а також зважаючи на відсутність доказів на підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, суд дійшов висновку про недоведеність складу адміністративного правопорушення в діях позивача.

Відповідно до ч. 3. ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності суд має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Щодо позовної вимоги про визнання дій інспектора поліції незаконними суд зазначає, що посадова особа Національної поліції наділена повноваженнями щодо здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками, які реалізуються, зокрема, у разі виявлення правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема, порушень, передбачених ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, розглядати справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення без складення відповідного протоколу про адміністративне правопорушення.

Таким чином, дії інспектора патрульної поліції щодо виявлення правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та складання постанови у справі про адміністративне правопорушення у разі такого виявлення передбачені Кодексом України про адміністративні правопорушення, Законом України «Про Національну поліцію», що має наслідком прийняття відповідної постанови у справі про адміністративне правопорушення, тому самі по собі дії щодо складення постанови у справі про адміністративне правопорушення не можуть бути визнані протиправними.

Крім того, такий спосіб захисту не віднесений до вичерпного переліку спеціальних способів захисту в подібних категоріях справ, який наведено у ч. 3 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України. Достатнім та ефективним способом захисту прав позивача в даному випадку є скасування оскаржуваної постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення, у зв`язку із чим у задоволенні вимоги про визнання незаконними дії відповідача слід відмовити.

При цьому, суд вважає, що визнання протиправними дій відповідача в даному випадку не являється окремою позовною вимогою, оскільки фактично позовною вимогою є скасування оскаржуваної постанови і закриття справи.

Суд, виходячи з положень ч. 3 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає, що належним та достатнім способом захисту прав позивача в даному випадку є скасування оскаржуваної постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. ст. 9, 72, 77, 242, 243-246, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Поновити строк для звернення ОСОБА_1 з адміністративним позовом до суду.

2. Позов ОСОБА_1 до Інспектора управління патрульної поліції в Харківській області старшого сержанта поліції 4 батальйону 6 роти Томах Сергія Володимировича про визнання дій незаконними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити частково.

3. Скасувати постанову серії ЕАМ № 2954100 від 10.08.2020 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 .

4. Справу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління патрульної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

7. Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду у встановленому порядку протягом 10 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

8. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 .

9. Відповідач: Інспектор Управління патрульної поліції в Харківській області капітан поліції 4 батальйону 6 роти Томах Сергій Володимирович (м. Харків, вул. Шевченка, буд. 315-А).

Повне рішення складено 28.12.2020 року.

Суддя Н.В. Новіченко