Справа № 333/111/17(2-а/333/58/17)
Суддя: Кравчук В.М.
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року

м. Київ
справа № 333/111/17(2-а/333/58/17)
адміністративне провадження № К/9901/34725/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Кравчука В.М., суддів Берназюка Я.О., Стародуба О.П.,

розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою Міністерства оборони України
на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2017 (суддя Варнавська Л.О.) та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.08.2017 (колегія у складі суддів Шальєвої В.А., Білак С.В., Олефіренко Н.А.)
у справі №333/111/17
за позовом ОСОБА_1
до Міністерства оборони України
про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.

I. РУХ СПРАВИ

1. ОСОБА_1 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із адміністративним позовом до Міністерства оборони України про:
- визнання протиправними дій щодо не призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності 2 групи внаслідок поранення, контузії, захворювань, пов`язаних з виконанням службових обов`язків в країнах, де велись бойові дії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі Порядок №975) та Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII (далі Закон №2011-XII);
- стягнення одноразової грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності 2 групи внаслідок поранення, контузії, захворювань, пов`язаних з виконанням службових обов`язків в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975 в розмірі 243600 грн.
2. Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2017 позов задоволено частково:
- визнано неправомірними дії Міністерства оборони щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби;
- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
3. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.08.2017 прийнято нове, яким позов задоволено частково:
- визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням службових обов`язків в країнах, де велись бойові дії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
- зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням службових обов`язків в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
- в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
4. У касаційній скарзі Міністерство оборони України із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права просило скасувати оскаржувані судові рішення та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

5. Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, приймав участь у бойових діях у Демократичній Республіці Афганістан з 09.08.1983 по 19.11.1984, з 30.05.1985 по 30.05.1987, що підтверджено довідкою Комунарського районного військового комісаріату м. Запоріжжя.
6. Позивач звільнений з військової служби 31.12.1996 зі Збройних Сил Російської Федерації, що підтверджується довідкою замість військового квитка, виданою військовозобов`язаному запасу.
7. Витягом із протоколу № 1102 засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 30.04.2013 встановлено, що поранення позивача пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
8. З 27.08.2014 позивача визнано інвалідом ІІ групи. Причина інвалідності - поранення та контузія, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
9. Після встановлення ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з питання виплати одноразової грошової допомоги, яким документи щодо отримання позивачем одноразової грошової допомоги направлені до Міністерства оборони України.
10. Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, прийнято рішення, оформлене протоколом № 100 від листопада 2016 року (без зазначення дня), про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як особі, що звільнена зі Збройних Сил Російської Федерації 31.12.1996 та визнана інвалідом ІІІ групи в Україні 31.05.2011 внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велись бойові дії, оскільки законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн
11. Вважаючи незаконними зазначені дії відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

12. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що на теперішній час та станом на день встановлення інвалідності ОСОБА_1 є військовозобов`язаним запасу України, що підтверджується довідкою №1/4/5017 виданої замість військового квитка. Отже, не має підстав вважати позивача військовослужбовцем іншої країни. Тому відповідач необґрунтовано відмовив йому у призначенні одноразової грошової допомоги з цих підстав.
Окремо суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги про стягнення одноразової грошової допомоги в сумі 243600 грн. задоволенню не підлягають, оскільки у суду відсутні підстави для стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 . ОГД, з огляду на передчасність таких вимог.
13. Суд апеляційної інстанції в цілому погодився з судом першої інстанції. Проте зазначив, що визнавши протиправними дії відповідача з відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, суд першої інстанції фактично не захистив право позивача на отримання такої допомоги, що суперечить основним принципам адміністративного судочинства.
З огляду на це, апеляційний суд вирішив, що способом захисту порушеного права позивача в контексті спірних правовідносин є зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до приписів Закону № 2011.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

14. У касаційній скарзі відповідач наголошує, що позивачу було правомірно відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн (позивач звільнений з військової служби 31.12.1996 зі Збройних Сил Російської Федерації).

V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

15. Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права та дійшов таких висновків.
16. Ключовим правовим питанням справи є право військовослужбовця, звільненого зі служби в Російській Федерації, на соціальні гарантії, встановлені Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
17. Верховний Суд вже розглядав справи з таким предметом спору. Зокрема, у постанові від 27.02.2018 у справі №816/978/16 обставини якої є подібними, Верховний Суд зазначив:

«Відповідно до статей 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набула чинності для України 14 лютого 1992 року, встановлено, що за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.

Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.

Статтею 4 зазначеної Угоди передбачено, що держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розробити і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей.

Законом України від 07 червня 2001 № 2495-ІІІ ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року.

Відповідно до статті 1 цього Протоколу на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в збройні сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

Так, вищезазначеними міждержавними Угодами не встановлено порядку отримання та виплати одноразової грошової допомоги, проте, вказаними актами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї Держави Співдружності, на якій він проживає.

Крім того, Угода від 15 травня 1992 року, на яку посилається відповідач, регулює порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, в той час як в даному випадку спірним є питання права позивача отримання одноразової грошової допомоги, яка не є видом пенсійного забезпечення, а є соціальною допомогою.

Позивач є громадянином України, а тому має право, гарантоване Законом № 2011-ХІІ, на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю внаслідок захворювань, які пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії».

18. Згодом цей висновок було підтримано Верховним Судом у постановах та від 21.06.2018 у справі №816/958/16, від 21.06.2018 у справі № 816/958/16 та інших.
19. Суд не знаходить підстав для відступу від ним у справі, що розглядається.
20. З огляду на це, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про протиправність відмови Міноборони позивачу із зазначених вище підстав.
21. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що судами у цій справі аналізувалось виключно обґрунтованість відмови відповідача з мотивів, що законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн
22. Колегія суддів вважає передчасним висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу, оскільки Міноборони не надавало оцінку правовому статусу позивача, зокрема, щодо виду військової служби, яку проходив позивач, строку настання інвалідності, «комплектності» поданих позивачем задля отримання допомоги документів тощо.
23. Органом, уповноваженим на прийняття рішення стосовно призначення позивачу спірної грошової допомоги, є саме Міністерство оборони України, до компетенції якого і входить розгляд документів, поданих позивачем. У зв`язку цим суд не може перебирати на себе вирішення такого питання, досліджувати відповідні документи, надавати їм оцінку, а також встановлювати на їх основі наявність чи відсутність підстав для призначення вказаної вище допомоги, бо таке рішення у цій ситуації відноситься до дискреційних повноважень Міністерства оборони України.
24. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту порушеного права, який відповідатиме змісту спірних правовідносин, буде ефективним та забезпечить належний судовий захист у тій мірі, яка є необхідною у даному конкретному випадку, буде зобов`язання Міністерства оборони України потворно розглянути питання щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги.
25. Відповідно до статті 351 КАС України Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
26. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 341, 350, 356 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.
Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.08.2017 у справі №333/111/17 змінити, виклавши абзац 6 зазначеного судового рішення у такій редакції:
«Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням службових обов`язків в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
В іншій частині постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.08.2017 у справі №333/111/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В.М. Кравчук

Суддя Я.О. Берназюк

Суддя О.П. Стародуб