Справа № 520/8436/19
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Єгупенко В.В.

14 грудня 2020 р.Справа № 520/8436/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання Білюк Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року по справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Харківській області до ОСОБА_1 про стягнення суми податкового боргу, -

встановила:

21.08.2019 року позивач Головне управління ДФС у Харківській області (далі ГУ ДФС у Харківській області) звернулося з позовом, в якому просить суд стягнути з фізичної особи ОСОБА_1 податковий борг у розмірі 94.340,13 грн..

Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що станом на дату подання позову, фізична особа ОСОБА_1 має податковий борг в сумі 94.340,13 грн. з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який обліковується в інтегрованих картках відповідача за відповідним платежем. У зв`язку з несплатою узгодженої суми податкового зобов`язання у встановлені строки, ОСОБА_1 направлено податкову вимогу від 06.02.2018 року № 11911-17, яка вважається врученою 07.03.2018 року. Станом на дату звернення до суду, податкова вимога є дійсною, в судовому порядку не оскаржувалась, не є скасованою, зміненою або відкликаною.

Правом на відзив, фізична особа ОСОБА_1 не скористалася.

Рішенням суду від 22.10.2019 року адміністративний позов ГУ ДФС у Харківській області задоволено.

Судове рішення вмотивоване тим, що у відповідності до абз. 3 п. 58.3 ст. 58 ПК України, коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги через відсутність за місцезнаходженням або з інших причин, останні вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вруення із зазначенням причин не вручення. Податкова вимога була направлена податковим органом на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією, проте ним не отримана, що підтверджується копією конверту з відміткою пошти «за закінченням встановленого строку зберігання», яка, враховуючи положення ст.ст. 42, 58 ПК України вважається врученою. На час розгляду справи, доказів сплати податкового боргу відповідачем у добровільному порядку, матеріали справи не містять.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, відповідач вказує, що вона є одинокою матір`ю, яка проживає у домоволодінні, яке перебуває у власності її неповнолітнього сина ОСОБА_2 2009 року народження. Домоволодіння має дві земельні ділянки з наступними цільовими призначеннями: для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлових будівель і споруд. На вказаній земельній ділянці вирощується сільськогосподарська продукція для годування птиці для її подальшого споживання. В її власності перебуває нежитлова будівля зерносховище, яке відповідно до положень п. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (далі ПК України) та п.п. 1271.3 п. 1271 Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 не є об`єктом оподаткування, оскільки цільовим призначенням зерносховища є безпосереднє використання у сільськогосподарській діяльності, яка пов`язана з веденням особистого селянського господарства. У контролюючого органу були відсутні підстави для нарахування податкового боргу згідно ст. ст. 265, 266 ПК України за будівлю зерносховища. ГУ ДФС у Харківській області не надсилало жодних документів та податкових повідомлень-рішень засобами поштового зв`язку та під особистий підпис, зміст податкових повідомлень-рішень від 07.08.2017 року, 10.07.2018 року та від 01.02.2019 року, на які посилається суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні - не відомий. Відомості про неможливість вручення податкового-повідомлення рішення в мотивувальній частині оскаржуваного рішення відсутні, що свідчить про безпідставність висновку суду про застосування абз. 3 п. 58.3 ст. 58 ПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін.

14.12.2020 року на адресу Другого апеляційного адміністративного суду, засобами електронного поштового зв`язку, від представника позивача надійшло клопотання з проханням відкласти розгляд справи.

Обґрунтовує клопотання тим, що в цей день представник позивача має прийняти участь у кримінальному провадженні в Лозівському міськрайонному суді Харківської області по справі № 629/5000/29 в інтересах особи, яка перебуває під вартою, а справи, у яких особи перебувають під вартою, мають пріоритетне значення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши зміст клопотання, відмовляє у його задоволенні, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання учасника справи <> за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Як убачається із змісту клопотання представника відповідача адвоката Тимошенко Н.І. 14.12.20209 року вона приймає участь у розгляді Лозівським міськрайонним судом Харківської області кримінальної справи № 629/5000/19, захищаючи інтереси підсудного, який перебуває під вартою. Визначаючи приорітетність двох справ, заявник вказує на факт знаходження підсудного під вартою та додає повістку про виклик до суду в кримінальному провадженні.

Разом з тим, що доказів в обґрунтування означеного (знаходження підсудного під вартою) адвокатом не надано, як і не надано

Колегія суддів зауважує, що ч. 4 ст. 42 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватись ордером, який виданий відповідним адвокатським об`єднанням, або договором. До ордера адвоката обов`язково додається витяг із договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору.

У зв`язку з ненаданням заявником вищезазначених доказів, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання неповажними причин неявки представника відповідача до судового засідання.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Колегія суддів зазначає, що системне тлумачення п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування цим податком. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

Отже, застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Відтак, об`єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Судом установлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ДФС у Харківській області.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 07.10.2016 року № 70049416, відповідач є власником, зокрема, нежитлової будівлі, зерносховища, загальною площею 1313,4 кв. м по АДРЕСА_1 (а.с. 25).

ГУ ДФС у Харківській області винесено податкове повідомлення рішення від 07.08.2017 року № 980-10, яким нараховано відповідачу суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 3.413,45 грн. (а.с. 15); від 10.07.2018 року № 0-2021, яким нараховано відповідачу суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 42.028,80 грн. (а.с. 26) та від 01.02.2019 року № 0-2021, яким нараховано відповідачу суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 48.897,88 грн. (а.с. 35).

Вищевказані податкові повідомлення - рішення направлялися податковим органом на адресу відповідача ( АДРЕСА_2 ) рекомендованою кореспонденцією, проте ним не отримано, що підтверджується копією конверту з відміткою пошти «за закінченням встановленого строку зберігання» (розворот а.с. 15, 26, 35).

З розрахунку до вказаних рішень податкового органу (а.с. 17, 27, 36) вбачається, що при визначенні розміру податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, ГУ ДПС у Харківській області керувалось ставками рішення Грушинської сільської ради Первомайського району Харківської області ХХХІІ сесії VI скликання від 22.01.2015 року та рішення Грушинської сільської ради Первомайського району Харківської області 15-13/7 ХІІ сесії VIІ скликання від 20.01.2017 року (а.с. 17-22, 28-32).

Суми податкових зобов`язань, що визначені в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях, позивачем ОСОБА_1 не оспорюються.

Податковим органом на адресу відповідача було надіслано податкову вимогу від 06.02.2018 року № 11911-17 на суму 3.413,45 грн. (а.с. 37). Вимога була направлена на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією, проте ним не отримана, що підтверджується копією конверту з відміткою пошти «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 38).

Відповідно до листа ГУ ДФС у Харківській області від 10.07.2019 року, з 06.02.1028 року по 10.07.2019 року податковий борг не погашався та не переривався, тому податкова вимога від 06.02.2018 року № 11911-17 є дійсною (а.с. 39).

06.02.2020 року позивач звернулась до суду із клопотанням про зупинення провадження у № 520/8436/19 з підстав, встановлених п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України, до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 520/148/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 07.08.2017 року № 980-10, від 10.07.2018 року № 0-2021 та від 01.02,2019 року № 02-21.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.02.2020 року, провадження по справі № 520/8436/19 зупинено до набрання законної сили судовим рішення в адміністративній справі № 520/148/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року, яке постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2020 року залишене без змін, ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відмолено.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2020 року провадження по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду від 22.10.2019 року по справі 520/8436/19 поновлено.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає ПК України.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року № 71-VIII запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.

За правилами п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

Відповідно до п.п. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до ст. 10 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місцевим податком.

За змістом п.п. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п.п. 266.6.1. п. 266.2 ст. 266 ПК України).

Так, у даній справі спірним є питання застосування п.п. «ж» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України до об`єктів нерухомого майна, що належать позивачу на праві власності.

Відповідно до п.п. «ж» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України (в редакції до 01.01.2019 року) не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Відповідно до п. 30.1 ст. 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 127 «Будівлі нежитлові інші» клас 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства»).

До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», що включає підкласи: 1271.1 «Будівлі для тваринництва»; 1271.2 «Будівлі для птахівництва»; 1271.3 «Будівлі для зберігання зерна»; 1271.4 «Будівлі силосні та сінажні»; 1271.5 «Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства»; 1271.6 «Будівлі тепличного господарства»; 1271.7 «Будівлі рибного господарства»; 1271.8 «Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва»; 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші».

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 127) «Будівлі нежитлові» належить клас (код 1271) «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», який включає будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо. До класу (код 1272) «Будівлі для культової та релігійної діяльності» належать, зокрема, церкви, каплиці, мечеті, синагоги.

Як убачається із розрахунків спірних податкових повідомлень - рішень позивачу нараховано суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за нежитлову будівлю, зерносховище.

Згідно п. 5.3 ст. 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

За визначенням п.п. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно - правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Таким чином, застереження в підпункті 14.1.235 щодо цілей глави 1 розділуПК України не означає, що у інших випадках, передбачених цим Кодексом, термін «сільськогосподарський товаровиробник» має інше змістовне навантаження.

Колегія суддів зазначає, що поняття виробника сільськогосподарської продукції (сільськогосподарський виробник) міститься у ст. 1 Закону України від 23.09.2008 року № 575-VI «Про сільськогосподарський перепис», відповідно до якої виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Національний класифікатор видів економічної діяльності України ДК 009:2005, затверджений наказом Держспоживстандарту України від 26.12.2005 року № 375, до сільськогосподарської діяльності відносить рослинництво і тваринництво.

При цьому, діяльність з перероблення сільськогосподарської продукції зазначений класифікатор відносить не до сільськогосподарської, а до продукції переробної промисловості, крім переробки власновиробленої продукції, що здійснюється безпосередньо у господарстві-виробнику.

Чинне аграрне законодавство у Законі України від 18.01.2001 року № 2238-ІІІ «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років» (далі Закон № 2238-ІІІ) ототожнює сільське господарство (сільськогосподарське виробництво) з сільськогосподарською діяльністю, під якою розуміється вид господарської діяльності з виробництва продукції, яка пов`язана з біологічними процесами її вирощування, призначеної для споживання в сирому і переробленому вигляді та для використання на нехарчові цілі.

Отже, колегія суддів зазначає, що сільськогосподарським виробником є фізична або юридична особа, яка здійснює виробництво і самостійну переробку власно-виробленої продукції рослинництва і тваринництва. Це визначення пов`язується лише з виробництвом і переробкою сільськогосподарської продукції незалежно від її подальшої долі (використання у власному господарстві або реалізації).

У ст. 1 Закону № 2238-ІІІ розкривається визначення сільськогосподарського товаровиробника, яким є фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власно виробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Значно змістовнішим є визначення, надане Законом України від 24.06.2004 року № 1877-IV «Про державну підтримку сільського господарства України», - сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, основною діяльністю якої є виробництво сільськогосподарської продукції та/або розведення, вирощування, вилов риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробка на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, а також здійснення операцій з її постачання, причому в такій діяльності питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менше 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що товарна сільськогосподарська продукція - це продукція сільськогосподарського виробництва, призначена для реалізації. Товарність сільськогосподарського виробництва прямо пов`язується з виробництвом продукції як товару, тобто кінцевою метою такої діяльності є відчуження сільськогосподарської продукції власного виробництва.

З урахуванням тієї обставини, що відповідачем ОСОБА_1 судам першої та апеляційної інстанції не надано належних доказів того, що вона є сільськогосподарським товаровиробником, колегія суддів вказує про обґрунтованість та законність винесення ГУ ДФС у Харківській області податкових повідомлень-рішень, якими ОСОБА_1 нараховано суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки: від 07.08.2017 року № 980-10 у розмірі 3.413,45 грн., від 10.07.2018 року № 0-2021 у розмірі 42.028,80 грн., від 01.02.2019 року № 0-2021 у розмірі 48.897,88 грн..

За приписами ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Крім того, колегія суддів зазначає, що за приписами ч. 58.1 ст. 58 ПК України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до ст. 54 цього Кодексу.

До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій.

Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов`язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

На виконання положень п. 58.1 ст. 58 ПК України, наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 року № 1204, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.01.2016 року за № 124/28254, затверджений Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків (далі Порядок).

Відповідно до п. 1 розд. ІІІ цього Порядку, структурний підрозділ контролюючого органу, який склав податкове повідомлення-рішення відповідно до Кодексу, роздруковує його у двох примірниках та після погодження з підрозділами правової роботи передає на підпис керівнику (виконуючому його обов`язки, його заступнику або уповноваженій особі) контролюючого органу.

Після підписання податкове повідомлення-рішення не пізніше наступного робочого дня надсилається (вручається) платнику податків.

Пунктом 3 розд. ІІІ Порядку передбачено, що податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи рекомендованим листом з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному п. 42.4 ст. 42 ПК України.

Згідно п. 4 розд. ІІІ Порядку дата надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення проставляється: <>

2) працівником структурного підрозділу, до функцій якого належить реєстрація вхідної та вихідної кореспонденції, або відповідальною особою, визначеною керівником (виконуючим його обов`язки, його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу для виконання таких функцій, - у разі надіслання листом з повідомленням про вручення. При цьому повідомлення про вручення прикріплюється до примірника податкового повідомлення-рішення, який залишився в контролюючому органі (при направленні податкового повідомлення-рішення форми «Ф» - до корінця податкового повідомлення-рішення); <>

Якщо пошта (поштова служба) не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення через відсутність за місцезнаходженням платника податків (посадових осіб платника податків), їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштою (поштовою службою) в повідомленні про вручення, із зазначенням причин невручення (п. 5 розд. ІІІ Порядку).

Крім того, відповідно до ч. 42.2 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З урахуванням тієї обставини, що контролюючим органом належним чином виконано означені вимоги Закону, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с. 16, 26, 35), колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що відповідачем порушено порядок вручення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Додатково, колегія суддів зазначає, що податковим органом на адресу відповідача було надіслано податкову вимогу від 06.02.2018 року № 11911-17 на суму 3.413,45 грн.. Вимога була направлена на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією, проте ним не отримана, що підтверджується копією конверту з відміткою пошти «за закінченням встановленого строку зберігання», яка зважаючи на положення ст. ст. 42, 58 ПК України вважається врученою відповідачу, ним у встановлені ПК України строки не оскаржувалася, а відтак сума є повністю узгодженою.

Внаслідок несплати у встановлені податковим законодавством строки узгодженої суми податкового зобов`язання, згідно даних облікової картки платника податків, відповідач має податковий борг у загальному розмірі 94.340,13 грн..

Згідно положень пп. 16.1.4 п.16.1 ст. 16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до п. 87.11 ст. 87 ПК України, орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.

Матеріали справи, доказів сплати вказаної вище суми податкового боргу відповідачем у добровільному порядку, не містять.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова
Постанова у повному обсязі виготовлена і підписана 24 грудня 2020 року.