Справа № 380/5625/20
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року справа №380/5625/20

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Карпи А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Сєргєєва О.І.,

представника відповідача 1 Марко І.Г.,

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області, Головного сервісного центру МВС про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, зобов`язання вчинити, -

ВСТАНОВИВ :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області, Головного сервісного центру МВС про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, зобов`язання вчинити дії, з вимогами:

витребувати у Головного сервісного центру МВС (, адреса: 04071, м. Київ, вул. Лук`янівська, буд.62) наступні докази, а саме: копію штатного розпису Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області у 2020 році, а також яким нормативно-правовим актом він був затверджений; копію штатного розпису регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС у Львівській області (філії ГСЦ МВС), а також яким нормативно-правовим актом він був затверджений; копію наказу Головного сервісного центру МВС від 29.05.2020 року № 2/13/7-КГІ "Про призначення державних службовців регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС у Львівській області (філія ГСЦ М ВС);

витребувати в Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області (, адреса: 79040, м.Львів, вул. Данила Апостола, буд.11) особову справу ОСОБА_1 ;

визнати протиправним та скасувати наказ Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області від 09.06.2020 року №30 о/с Про звільнення ОСОБА_1 ;

поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу організації реєстраційно-екзаменаційної роботи та взаємодії із суб`єктами господарювання Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області з 10.06.2020 року;

стягнути з Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області (код ЄДРПОУ 401 12385, адреса: 79040, м. Львів, вул. Данила Апостола, буд.11) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період від звільнення (з 10.06.2020) до винесення судом рішення по даній справі;

зобов`язати начальника Головного сервісного центру МВС (, адреса: 04071, м.Київ, вул. Лук`янівська, буд.62) вжити заходів щодо призначення (переведення) ОСОБА_1 на рівнозначну посаду (за його згодою) до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області (філії ГСЦ МВС).

Ухвалою суду від 22.07.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 16.10.2020 судом призначено підготовче засідання в режимі відео конференції; забезпечення проведення відеоконференції в адміністративній справі №380/5625/20 за участю представника відповідача 2 доручено Шевченківському районному суду міста Києва.

29.10.2020 суд ухвалою закрив підготовче провадження та призначив судове засідання.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що спірним у справі наказом відповідача його звільнено із займаної посади. Вважає наказ Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області від 09.06.2020 року №30 о/с Про звільнення ОСОБА_1 незаконним, оскільки він прийнятий всупереч положенням Конституції України, міжнародним договорам, порушує його право на працю, на повагу до приватного життя, порушує засади рівності громадян. Зазначає, що його звільнено з посади у зв`язку з ліквідацією державного органу, втім, як вказує позивач, такої ліквідації не відбулось, адже фактично мала місце реорганізація Регіонального сервісного центру МВС в Львівській області шляхом покладення його завдань та функцій на новостворений Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру МВС у Львівській області. Таким чином, вважає, що проведення реорганізації Регіонального сервісного центру МВС України у Львівській області як юридичної особи не може бути підставою для припинення трудових відносин. Вказує, що відповідач-1, звільняючи його з посади, не виконав свого обов`язку щодо надання пропозицій з переведення позивача на роботу з урахуванням його досвіду та кваліфікації у новоствореному Регіональному центрі. Позивач вважає, що у нього наявні переваги перед іншими особами на залишенні на державній службі. Отже, вважаючи спірний у справі наказ про звільнення протиправним, позивач вказує на наявність підстав для його поновлення на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідач-1 Регіональний сервісний центру МВС у Львівській області позовні вимоги не визнав, надав до суду відзив на позовну заяву від 07.08.2020 за вх. № 38395, в якому зазначено про безпідставність викладених в ній доводів. Відповідач-1 зазначив, що позивач був попереджений про звільнення у зв`язку з ліквідацією державного органу у встановленому законом порядку, що свідчить про наявність у суб`єкта призначення права на його звільнення. Вважає, безпідставними посилання позивача на обставини проведення реорганізації відповідача, адже жодного нормативно-правового акта про передачу функцій та повноважень від РСЦ МВС в Львівській області до ГСЦ МВС немає, натомість є низка нормативно-правових актів, що підтверджують обставини саме ліквідації РСЦ МВС в Львівській області. Вказує, що лист позивача про його звільнення в порядку переведення до РСЦ МВС у Львівській області з ГСЦ МВС не надходив, а також зауважує, що позивачем взагалі не надано доказів її подання. Вважає посилання позивача на наявність у нього переважного права на залишенні на роботі безпідставними, адже таке право застосовується при скороченні штату чисельності працівників у зв`язку із змінами в організації праці. Також вказує, що положеннями Закону України «Про державну службу» передбачено, що суб`єкт призначення може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби, тобто вказана норма не передбачає такого обов`язку. Крім того, відповідач-1 вважає необґрунтованими вимоги позивача про поновлення його на посаді у ГСЦ МВС, адже у вказаному органі останній ніколи не працював. Відтак, відповідач вважає звільнення позивача законним, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідач- 2 Головний сервісний центри МВС заперечив позовні вимоги з підстав викладених у письмовому відзиві від 18.08.2020 за вх. № 40964, в якому зазначив про безпідставність викладених в ній доводів. Відповідач-2 вказує, що при звільненні позивача вчинено всі дії, передбачені законодавством. Зазначає, що оскільки позивач участі у конкурсі на вакантну посаду до новоствореної структури не приймав, його позов свідчить про те, що він хоче отримати вигоду уникнути конкурсної процедури за допомогою рішення суду, а також незаконно отримати виплату середнього заробітку за кожен день нібито вимушеного прогулу. Вказує, що ліквідація РСЦ МВС в Львівській області відбулася у встановленому законом порядку. Також зазначає, що норми КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються. Посилається на неможливість поновлення позивача на посаді у новоствореному органі, оскільки в ньому позивач ніколи не працював.

Дослідивши доводи позову, зібрані у справі докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає таке.

23.06.2020 наказом регіонального сервісного центру у Львівській області (по особовому складу) за № 59 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу організації реєстраційно-екзаменаційної діяльності та взаємодії із суб`єктами господарювання Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області.

За період з червня місяця 2016 року, протягом якого позивач обіймав посаду заступника начальника відділу організації реєстраційно-екзаменаційної діяльності та взаємодії із суб`єктами господарювання Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області, ОСОБА_1 .

За результатами оцінювання результатів службової діяльності у 2019 році, яка була проведена 31.10.2019 відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2017 за № 640, його службовій діяльності було надано оцінку - "позитивна".

В штаті Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області, затвердженому Наказом МВС України від 01.05.2020 №303 (із змінами) станом на 01.01.2020 був Відділ організації реєстраційно-екзаменаційної роботи та взаємодії з суб`єктами господарювання, в якому позивач обіймав посаду заступника начальника відділу (всього 7 штатних одиниць).

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком, в тому числі згідно додатку - Регіональний сервісний центр МВС у Львівській області (далі Постанова № 79).

24.02.2020 наказом Міністерства внутрішніх справ №171 «Про затвердження Структури Головного сервісного центру МВС» затверджено структуру Головного сервісного центру МВС (міжрегіонального територіального органу з надання сервісних послуг МВС) згідно додатку. В структурі наявні також структурні підрозділи (по областях), до яких фактично перейшли повноваження та функції колишніх регіональних центрів по областях.

В тому числі, в Структурі наявний під №13 Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівській області (відокремлений підрозділ Головного сервісного центру МВС).

06.03.2020 позивача попереджено про наступне звільнення на підставі п.1-1 ч. 1, п 1 ч.3 ст. 87 Закону України «Про державну службу України» у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області.

Наказом регіонального сервісного центру МВС у Львівській області від 09.06.2020 року №30 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача, державного службовця 4 рангу, звільнено з посади заступника начальника відділу організації реєстраційно-екзаменаційної роботи та взаємодії із суб`єктами господарювання Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області згідно з постановою КМУ від 12.02.2020 №79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», із припиненням державної служби 10.06.2020 року.

15.06.2020 ОСОБА_1 на ім`я начальника ГСЦ МВС скерував скаргу, у якій просив перевести його на посаду заступника начальника відділу організації реєстраційної діяльності та допуску водіїв до керування транспортними засобами регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області (філію ГСЦ МВС).

21.07.2020 за № 31/Р-1555 позивачу Головний сервісний центр МВС надав відповідь на скаргу.

31.07.2020 Регіональний сервісний центр МВС у Львівській області, відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на даний час знаходиться в стані припинення.

Позивач, не погодившись із наказом про звільнення оскаржив його до суду.

При прийнятті рішення, суд керується такими правовими нормами:

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, регламентовані приписами регулюються Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якщо інше не передбачено законом (ч.2 ст.5 Закону №889-VIII).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Згідно з частиною другою статті 1 вказаного Закону, державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

У відповідності до положень ч.ч. 1-3 ст. 5 цього Закону правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом

Відповідно до приписів частини 2 статті 5 вказаного Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина 3 статті 5 Закону № 889-VIII).

За правилами частини 1 статті 34 Закону № 889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.

Відповідно до частини 2 статті 34 цього Закону строкове призначення на посаду здійснюється у разі:

1) призначення на посаду державної служби категорії «А» - на п`ять років, якщо інше не передбачено законом, з правом повторного призначення без обов`язкового проведення конкурсу на ще один строк або переведення на рівнозначну або нижчу посаду до іншого державного органу;

2) заміщення посади державної служби на період відсутності державного службовця, за яким відповідно до цього Закону зберігається посада державної служби;

3) необхідності забезпечення організації та виконання завдань, що мають тимчасовий характер, з укладанням контракту про проходження державної служби (на посади державної служби категорій «Б» і «В»).

Згідно із частиною 1 статті 87 Закону № 889-VIII у редакції на час виникнення спірних правовідносин підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Згідно ч.3.ст. 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Згідно частини 1 статті 41 Закону № 889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Частина 2 статті 41 Закону № 889-VIII передбачає, що переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

При цьому приписами частини 1 статті 80 Цивільного кодексу України (далі ЦК) встановлено, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Частиною 2 статті 81 ЦК юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом (частина 3 статті 81 ЦК).

Відповідно до положень частини 1 статті 104 ЦК юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 110 ЦК юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.

Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» (далі- Закон № 3166-VI) регламентовано організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України.

Згідно із приписами частини 1 статті 5 Закону № 3166-VI міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізовуються та ліквідовуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.

Відповідно до положень частини 1 статті 13 вказаного Закону територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.

Територіальні органи міністерства можуть утворюватися, ліквідовуватися, реорганізовуватися міністром як структурні підрозділи апарату міністерства, що не мають статусу юридичної особи, за погодженням із Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Постанови № 79 було вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг МВС за переліком згідно з додатком.

Пунктом 2 Постанови № 79 передбачено, що здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів з надання сервісних послуг МВС згідно з пунктом 1 цієї постанови, покладається на МВС. Територіальні органи з надання сервісних послуг МВС, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до впорядкування структури Головного сервісного центру МВС.

У подальшому наказом МВС № 171 від 24 лютого 2020 року було затверджено структуру Головного сервісного центу МВС, а наказом № 333 від 09 квітня 2020 року штат Головного сервісного центу МВС.

Відтак, на думку суду, на підставі системного аналізу наведених правових норм та обставин справи, що не заперечуються її учасниками, слід дійти висновку, що внаслідок реалізації приписів Постанови № 79 фактично відбулася реорганізація державного органу МВС шляхом ліквідації його територіальних органів з надання сервісних послуг, як юридичних осіб публічного права, із створенням нової структури надання сервісних послуг МВС Головного сервісного центу МВС, а не ліквідація державного органу, яким у спірних правовідносинах виступає МВС.

Водночас, суд звертає увагу на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» № 117-ІХ (який набрав чинності 25 вересня 2019 року) у Закон № 889-VIII було внесено ряд змін, зокрема, і щодо порядку припинення державної служби.

Зокрема, частину 3 статті 87 Закону № 889-VIII викладено у новій редакції, відповідно до якої було додатковим пунктом 1-1 частини 1 передбачено припинення державної служби у зв`язку із ліквідацією держаного органу, а також виключено із частини 3 цієї статті норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю.

Водночас, було виключено приписи про те, що звільнення у випадку скорочення посади державної служби, реорганізації чи ліквідації допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Окрім того, частину 5 статті 22 Закону викладено у такій редакції : « 5. У разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу».

Водночас, відповідно до приписів частини 5 статті 40 КЗпП у редакції на час виникнення спірних правовідносин, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відтак, на переконання суду, наведені правові приписи свідчать про те, що із набранням чинності з 25 вересня 2019 року Законом № 117-ІХ процедура припинення державної служби у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців; скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізації державного органу; ліквідації державного органу зазнала значних змін та стала ідентичною.

При цьому вказана процедура вже не передбачала обов`язку суб`єкта призначення на підставі приписів КЗпП вирішувати питання про можливість переведення державного службовця на іншу посаду відповідно до його кваліфікації, пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі, навіть у випадку реорганізації державного органу.

Окрім того, законодавство не передбачало у разі ліквідації або реорганізації державного органу обов`язку переведення працівника у державний орган, якому передаються відповідні повноваження та функції такого органу.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби згідно діючої ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» має право, а не зобов`язаний пропонувати держаному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Як вже було зазначено вище, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих Законом України «Про державну службу».

Виходячи з того, що відповідачем у даному випадку була дотримана процедура щодо належного персонального попередження позивача не пізніше ніж за два місяці про наступне вивільнення, суд зазначає, про відсутності підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу організації реєстраційно-екзаменаційної роботи та взаємодії із суб`єктами господарювання Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області.

Cуд звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_1 виявляв згоду (немає доказів подання заяви позивача) на переведення на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), як того вимагають приписи частини 2 статті 41 Закону № 889-VIII чи виявляв ініціативу на працевлаштування створеній установі.

Відтак, суд вважає помилковими твердження позивача при вирішенні спору, що розглядається, наведених у оскаржуваному рішенні висновків Верховного Суду та Верховного Суду України, оскільки такі були зроблені на підставі аналізу законодавства у редакції до набрання чинності Законом №117-ІХ.

При цьому на підставі встановлених у ході розгляду справи фактичних обставин справи та аналізу наведених правових норм, суд дійшов висновку про помилкове зазначення у оспорюваному наказі МВС від 09.06.2020 року № 30 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII з огляду на фактичне проведення реорганізації державного органу Мінюсту шляхом утворення та ліквідації його територіальних органів, як юридичних осіб публічного права.

Разом із тим, оскільки процедура припинення державної служби відповідно до пунктів 1 та 1-1частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII є ідентичною і була МВС дотримана, що не заперечується позивачем, то суд не вбачає підстав для висновку про можливість скасування на цій підставі оспорюваного наказу від 09.06.2020 року № 30 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » із поновленням позивача на роботі, оскільки такий формальний недолік вказаного рішення відповідача не свідчить про протиправність звільнення ОСОБА_1 з огляду на проведену на підставі Постанови № 79 ліквідацію територіальних органів МВС та про наявність у позивача у зв`язку із цим права залишатися на державній службі.

Відтак, з огляду на вищевказане, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до вимог частини першої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність прийнятого рішення, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати належить покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області, Головного сервісного центру МВС про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, зобов`язання вчинити дії, - відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Сподарик Н.І.

Повний текст рішення складено та підписано 24 грудня 2020 року