Справа № 640/11865/19
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року м. Київ № 640/11865/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Президента України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (далі також - суд) звернулася ОСОБА_1 (далі також - позивачка, ОСОБА_1 ) з позовом до Адміністрації Президента України, в якому просила визнати неправомірною відповідь Головного департаменту забезпечення доступу до публічної інформації Адміністрації Президента України від 16.04.2019 №12-09/1304 та зобов`язати Адміністрацію Президента України надати запитувану нею інформацію у запиті від 10.04.2019 з вилученням з копій інформації з обмеженим доступом відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Ухвалою суду від 10.07.2019 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позовні вимоги вмотивовані протиправною відмовою відповідача надати позивачці запитувану інформацію, яка є публічною, що порушило її право на отримання такої інформації, визначене законами України «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації».

Значний обсяг запитуваної інформації, на що вказав відповідач, відмовляючи у задоволенні запиту позивачки, не є підставою, визначеною Законом України «Про доступ до публічної інформації», для відмови в наданні інформації. Неповідомлення відповідачем конкретної кількості сторінок запитуваної інформації, якщо їх більше 10, позбавила позивачку можливості виконання нею визначеного законодавством обов`язку по відшкодуванню витрат, пов`язаних із їх копіюванням. У запиті про надання інформації вона висловила свою готовність відшкодувати витрати на копіювання та друк копій документів.

Відмова у наданні копій запитуваних документів через наявність у них персональних даних осіб також є невмотивованою, оскільки відповідач має можливість вилучити інформацію із обмеженим доступом із запитуваних документів.

Крім того, на думку позивачки, суспільний інтерес до запитуваної нею інформації переважає можливу шкоду від оприлюднення такої інформації. Забезпечення доступу до запитуваної ї інформації сприятиме забезпеченню прав людини, зниженню ризиків свавільного прийняття рішень за результатами розгляду клопотань про помилування, поданих засудженими особами, оскільки така процедура не є прозорою. Запитувана інформація має широко використовуватися засудженими, адвокатам та правозахисниками для ефективного використання права на помилування. Прозорість процедури помилування відповідатиме міжнародним принципам у цій сфері.

В обґрунтування викладеного, позивачка вказала на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України №2», у якому Суд вказав, що система перегляду рішень про помилування повинна стати прозорою та передбачуваною - ув`язнені повинні знати, що мають робити для звільнення. Комісія при Президентові України у питаннях помилування не зобов`язана аргументувати відмови у застосуванні помилування, ці рішення не є публічними і не підлягають оскаржуванню. На думку Суду, прозорість системи застосування помилування могла б бути забезпечена іншими засобами - публікацією детальних звітів про діяльність Комісії або зобов`язання Комісії брати до уваги іноземну та міжнародну судову практику з інтерпретації принципів людини. З огляду на викладене, забезпечення доступу до інформації про результати роботи вищевказаної Комісії є одним із елементів забезпечення прав людини, інструментом зниження ризиків свавільного прийняття рішень. Крім того, прозорість відповідної процедури відповідатиме міжнародним принципам у цій сфері.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що запит про надання інформації розглянутий в Адміністрації Президента України на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Відмова в наданні інформації є обґрунтованою, оскільки запитувані документи мають як значний обсяг сторінок, так і містять конфіденційну інформацію про осіб (персональні дані), розголошення якої законодавством допускається лише за наявності згоди цих осіб та в конкретно визначених законом випадках, які наразі відсутні. До того ж надання копій клопотань про помилування призведе до порушення таємниці листування.

Водночас відповідач вказав, що Указом Президента України від 20.06.2019 №417 утворено Офіс Президента України шляхом реорганізації Адміністрації Президента України у зв`язку з чим на підставі статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України просив допустити процесуальне правонаступництво шляхом заміни первісного відповідача Адміністрацію Президента України на Офіс Президента України.

Беручи до уваги обґрунтованість указаного клопотання, суд дійшов висновку про необхідність його задоволення, тому відповідно до вищевказаної статті Кодексу адміністративного судочинства України замінив первісного відповідача Адміністрацію Президента України на Офіс Президента України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Стаття 106 Конституції України визначено повноваження Президента України щодо здійснення помилування.

Порядок здійснення Президентом України помилування відповідно до пункту 27 частини першої статті 106 Конституції України визначено Положенням про порядок здійснення помилування, затвердженим Указом Президента України від 21.04.2015 №223/2015 (далі - Положення №223).

Відповідно до пункту 3 Положення №223 право клопотати про помилування має особа, яка: засуджена судом України і відбуває покарання в Україні; засуджена судом іноземної держави і передана для відбування покарання в Україну без умови про незастосування помилування, вирок суду щодо якої приведено у відповідність із законодавством України; засуджена в Україні і передана для відбування покарання іноземній державі, якщо ця держава погодилася визнати і виконати прийняте в Україні рішення про помилування; є захисником, одним із батьків, дружиною (чоловіком), дитиною, іншим членом сім`ї, законним представником особи, зазначеної в абзацах другому - четвертому цього пункту. У виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин клопотання про помилування також може бути подано головою або іншим членом Комісії при Президентові України у питаннях помилування, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, Уповноваженим Президента України з прав дитини, Уповноваженим Президента України з прав людей з інвалідністю, Уповноваженим Президента України у справах кримськотатарського народу.

Згідно з пунктом 6 Положення №223 клопотання про помилування особою, засудженою судом України, яка відбуває покарання в Україні, або засудженою судом іноземної держави і переданою для відбування покарання в Україну без умови про незастосування помилування, подається через адміністрацію установи виконання покарань або іншого органу, що здійснює виконання кримінальних покарань. Адміністрація в установленому порядку невідкладно реєструє клопотання і протягом п`ятнадцяти днів з дня подання направляє його до Адміністрації Президента України разом із копіями вироку, ухвали і постанови суду, характеристикою про поведінку особи із викладеною письмово думкою адміністрації і, як правило, спостережної комісії або служби у справах дітей про доцільність помилування, а також іншими документами і даними, що мають значення для розгляду питання про застосування помилування.

Засуджена особа до особистого клопотання про помилування може долучити інші документи, які, на її погляд, мають значення для застосування помилування.

Голова або інший член Комісії при Президентові України у питаннях помилування, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Уповноважений Президента України з прав дитини, Уповноважений Президента України з прав людей з інвалідністю, Уповноважений Президента України у справах кримськотатарського народу подають клопотання про помилування безпосередньо до Адміністрації Президента України. До такого клопотання долучаються будь-які документи, які мають значення для застосування помилування.

За змістом пунктів 7 та 8 Положення №223 підготовку матеріалів до розгляду клопотання про помилування та повідомлення заявника про результати такого розгляду здійснює Департамент з питань помилування Адміністрації Президента України (далі - Департамент).

Клопотання про помилування і підготовлені Департаментом матеріали попередньо розглядаються Комісією при Президентові України у питаннях помилування (далі - Комісія).

Рішення Комісії ухвалюються шляхом голосування більшістю присутніх на засіданні членів Комісії. У разі рівного розподілу голосів голос головуючого на засіданні є вирішальним.

Відповідно до приписів пунктів 10-13 Положення №223 про клопотання, які не підлягають задоволенню за обставин, передбачених цим Положенням, Департамент доповідає Комісії.

Пропозиції Комісії за результатами попереднього розгляду клопотань про помилування оформляються протоколом, який підписують голова та секретар Комісії.

За результатами попереднього розгляду клопотань про помилування і матеріалів, підготовлених Департаментом, Комісія вносить Президентові України пропозиції про застосування помилування.

Про клопотання, підстав для задоволення яких не знайдено, Комісія доповідає Президентові України.

Про помилування засудженого Президент України видає указ.

Аналіз викладених вище правових норм дає підстави стверджувати, що з клопотаннями до Президента України можуть звернутися як сам засуджений, так і його захисник, члени його сім`ї чи його законний представник, так і посадові особі - голова або інший членом Комісії при Президентові України у питаннях помилування, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Уповноважений Президента України з прав дитини, Уповноважений Президента України з прав людей з інвалідністю, Уповноважений Президента України у справах кримськотатарського народу. При цьому Положення №223 не містить приписів про оприлюднення документів, що стосуються процедури розгляду клопотань про помилування.

10.04.2019 позивачка звернулася до Адміністрації Президента України із запитом про надання копій таких документів за 2014-2018 роки:

- клопотань про помилування;

- матеріалів, підготовлених Департаментом з питань помилування Адміністрації Президента України для розгляду Комісією при Президентові України у питаннях помилування;

- протоколів Комісії при Президентові України у питаннях помилування;

- клопотань, які не підлягали задоволенню, та відповідних повідомлень про це Комісії.

Запит надіслано електронною поштою на адресу .

Листом Головного департаменту забезпечення доступу до публічної інформації Адміністрації Президента України від 16.04.2019 №12-09/1304 позивачці відмовлено у наданні запитуваної інформації з огляду на:

- неможливість надати копії клопотань про помилування без згоди осіб, які звернулися з цими клопотаннями, оскільки їх надання без такої згоди матиме наслідком порушення таємниці листування, право на яку фізичним особам гарантоване Конституцією України та цивільним законодавством;

- неможливість надати копії клопотань про помилування без згоди осіб, персональні дані яких містяться в цих клопотаннях та доданих до них матеріалах, оскільки їх надання без такої згоди може призвести до порушення права цих осіб на приватне життя, яке захищається статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини.

- значний обсяг матеріалів, підготовлених Департаментом з питань помилування Адміністрації Президента України для розгляду Комісією при Президентові України, оскільки, крім клопотань про помилування, вони містять копії вироків, ухвал, постанов суду, характеристики про поведінку особи із викладеною письмовою думкою адміністрації установи виконання покарань і, як правило, спостережної комісії або служби у справах дітей про доцільність помилування, медичну довідку про стан здоров`я особи, а також інші документи і дані, що мають значення для розгляду питання про застосування помилування. Матеріали щодо однієї особи містять від декількох десятків до декількох сотень сторінок. За період з 2015-2018 роки складає тисячі сторінок тексту.

Судом встановлено, що Головний департамент забезпечення доступу до публічної інформації Адміністрації Президента України є спеціальним структурним підрозділом, який організовує в установленому порядку доступ до публічної інформації, відповідає за розгляд, опрацювання, облік, систематизацію, аналізування та надання відповідей на запити на інформацію, що надходять до Президента України, Адміністрації Президента України, а також надає консультації під час оформлення таких запитів.

Позовна заява не містить заперечень позивачки щодо повноважень Головного департаменту забезпечення доступу до публічної інформації Адміністрації Президента України надавати відповіді на запити про надання публічної інформації, адресовані Адміністрації Президенту України.

Як слідує із змісту позову, позивачка не погоджується із відмовою Головного департаменту забезпечення доступу до публічної інформації Адміністрації Президента України в наданні публічної інформації на її запит від 10.04.2019.

Оцінюючи правомірність такої відмови, суд виходить із наступного.

Відповідно до частини другої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

За змістом статті 5 Закону України «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон №2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (стаття 5 Закону №2939-VI).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадку, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

За правилами частини першої статті 6 цього Закону №2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Частиною другою статті 6 Закону №2939-VI визначено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону №2939-VІ відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою.

Як вбачається зі змісту листа Адміністрації Президента України від 16.04.2019 №12-09/1304, відмовляючи позивачці в наданні копій клопотань про помилування за відповідний період, відповідач зазначив про наявність в цих клопотаннях персональних даних осіб, що унеможливлює надання їх копій без згоди цих осіб.

Згідно з частиною 1 статті 11 Закону №2657-XII інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Частиною другою статті 21 цього ж Закону визначено, що інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, є конфіденційною. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Стаття 7 Закону №2939-VI визначено, що конфіденційною є інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Суд погоджується з тим, що вказані клопотання, форма яких законодавством не визначена і вони подаються в довільній формі, можуть містити персональні дані осіб, які звернулася з ними, персональні дані засуджених, яких стосується відповідне клопотання. Зокрема, це може бути інформація про місце проживання чи перебування вказаних осіб, дата і місце народження, освіта, сімейний стан, стан здоров`я, інформація про хвороби та інш.

Згідно із законодавством конфіденційною є інформація, зокрема, про національність особи, її освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, також адресу проживання, дату і місце народження (частина друга статті 11 Закону України «Про інформацію»); інформація про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, (стаття 40 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»); відомості про місце проживання або місце перебування особи (частина восьма статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Однак, віднесення інформації до конфіденційної не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до неї.

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону, тобто за умови проведення трискладового тесту щодо надання інформації, яку розпорядник уважає інформацією з обмеженим доступом.

Зважаючи на викладене, якщо розпорядник інформації встановив, що запитувана інформація є інформацією з обмеженим доступом, він має встановити вид інформації з обмеженим доступом, за якою звернувся запитувач (конфіденційна, таємна або службова), та визначити чи стосується запитувана інформація інтересів національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, чи можливі заворушення або злочини при наданні доступу до запитуваної інформації, чи в інтересах охорони здоров`я населення обмеження доступу до цієї інформації, чи не постраждає репутація або права інших людей у результаті надання доступу до цієї інформації, чи отримана запитувана інформація конфіденційно, чи стосується дана інформація питання авторитету й неупередженості правосуддя.

Якщо відповідь на це запитання позитивна, розпорядник інформації має визначити, чи не буде розголошенням запитуваної інформації завдана істотна шкода зазначеним інтересам, наявність яких у запитуваній інформації він встановив.

Якщо відповідь на це питання позитивна - розпорядник інформації визначає чи переважає шкода від оприлюднення такої інформації над суспільним інтересом в її отриманні.

При позитивній відповіді на всі запитання запитувачу інформації відмовляється в наданні доступу до запитуваної інформації. При негативній відповіді - розпорядник інформації надає запитувачу доступ до запитуваної інформації.

Відтак обов`язок доведення того факту, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24.01.2019 у справі №9901/510/18 вказала, що відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Беручи до уваги викладене та те, що відмова відповідача в наданні копій клопотань про помилування не містить жодних висновків про наявність визначених частиною другою статті 6 Закону №2939-VI передумов для можливості обмеження доступу до запитуваної ОСОБА_1 інформації, суд дійшов висновку, що така відмова є протиправною.

При цьому суд критично сприймає доводи відповідача про порушення таємниці листування, право на яку гарантоване нормами Конституції України, у разі надання позивачці копій клопотань про помилування. Наведене обґрунтовується тим, що під порушенням таємниці листування розуміють діяння, пов`язані з ознайомленням особи, яка не мала на це права, зі змістом чужої кореспонденції шляхом її перлюстрації, тобто, таємним розкриттям кореспонденції, що пересилається поштою. Тоді як в запиті про надання інформації позивачка йшлося про оприлюднення клопотань про помилування шляхом надання їх копій, а не про таємне їх розкриття.

Також суд уважає необґрунтованою відмову відповідача щодо надання позивачці копій матеріалів, підготовлених Департаментом з питань помилування Адміністрації Президента України для розгляду Комісією при Президентові України у питаннях помилування; протоколів Комісії при Президентові України у питаннях помилування та повідомлень Комісії щодо клопотань, які не підлягають задоволенню за відповідний період, зважаючи на таке.

Вказана відмова вмотивована значним обсягом запитуваних матеріалів, який становить тисячі сторінок тексту.

Однак, відмова в наданні інформації з цієї підстави не відповідає вимогам статті 21 Закону.

Відповідно до вказаної правової норми інформація на запит надається безкоштовно, а у разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк в межах граничних норм, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно. При наданні особі інформації про себе та інформації, що становить суспільний інтерес, плата за копіювання та друк не стягується.

Відтак, якщо запитувана інформація не повинна надаватися безкоштовно, і становить понад 10 сторінок, то розпорядник інформації зобов`язаний надати 10 сторінок такої інформації безкоштовно, а щодо решти сторінок інформації - повідомити запитувача інформації про їх кількість та суму, яку останній повинен сплатити для відшкодування витрат на копіювання та друк копій документів, окрім випадків, коли така інформація надається безкоштовно.

Відповідач 10 сторінок запитуваної інформації позивачці безкоштовно не надав, про кількість сторінок, за копіювання та друк яких необхідно сплатити відповідні кошти та розмір цих коштів, позивачку не повідомив.

Інші підстави, що унеможливлюють надання ОСОБА_1 копій матеріалів, підготовлених Департаментом з питань помилування Адміністрації Президента України для розгляду Комісією при Президентові України у питаннях помилування; протоколів Комісії при Президентові України у питаннях помилування та повідомлень Комісії щодо клопотань, які не підлягають задоволенню за відповідний період, відповідач не вказав.

За наведених обставин в сукупності, суд погоджується з доводами позивачки про протиправне ненадання відповідачем інформації відповідно до її запиту від 10.04.2019.

Відповідно до частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти, поміж іншого, рішення про:

- визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Ураховуючи вищевикладене та норми статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 , в якій вона просить визнати неправомірною відповідь Головного департаменту забезпечення доступу до публічної інформації Адміністрації Президента України від 16.04.2019 №12-09/1304, задовольнивши цю вимогу шляхом визнання протиправною відмови, що міститься в листі названого департаменту від 16.04.2019 №12-09/1304, у наданні публічної інформації на запит ОСОБА_1 від 10.04.2019.

Водночас суд уважає за можливе частково задовольнити вимогу позивачки про зобов`язання відповідача надати їй запитувану в запиті від 10.04.2019 інформацію з вилученням з копій інформації з обмеженим доступом відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме: зобов`язавши відповідача надати інформацію, запитувану в запиті від 10.04.2019. Наведене обґрунтовується тим, що в запиті про надання інформації від 10.04.2019 позивач не просила відповідача надати інформацію з вилученням з копій інформації з обмеженим доступом відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

За таких обставин позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення судом.

Водночас суд зауважує, що зобов`язання відповідача надати позивачці інформацію на її запит від 10.04.2019 не перешкоджає йому повторно розглянути цей запит з урахуванням проведення трискладового тесту відповідно до частини другої статті 6 Закону, якщо він уважає, що запитувана інформація є інформацією з обмеженим доступом, наприклад конфіденційною чи службовою.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду позивачка сплатила судовий збір у розмірі 803,00 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 27.06.2019 №0.0..1.

Відтак, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд, керуючись частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне відшкодувати ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 0,75% від сплачених нею кошів, що становить 602,25 грн.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Офісу Президента України задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову, що міститься в листі Головного департаменту забезпечення доступу до публічної інформації Адміністрації Президента України від 16.04.2019 №12-09/1304, у наданні публічної інформації на запит ОСОБА_1 від 10.04.2019.

Зобов`язати Офіс Президента України надати ОСОБА_1 інформацію, запитувану в запиті від 10.04.2019.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 602,25 грн. (шістсот дві гриві 25 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Президента України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу .

Суддя А.С. Мазур