Справа № 810/1185/16
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 810/1185/16

адміністративне провадження №К/9901/27025/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційної фірми «Валентина ЛТД»

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016 року (Судді: Губська О.А., Грибан І.О., Беспалов О.О.),

у справі № 810/1185/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційної фірми «Валентина ЛТД»

до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

05 квітня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Валентина ЛТД» (далі - позивач, ТОВ ВКФ «Валентина ЛТД») звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Васильківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (правонаступник Києво-Святошинська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, далі - відповідач), в якому з урахуванням зменшення позовних вимог просив:

- визнати протиправною бездіяльність Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області щодо несвоєчасного внесення змін в інтегровану картку ТОВ ВКФ «Валентина ЛТД» згідно поданої декларації від 31.12.2015;

- скасувати рішення Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 19.02.2016 №1266/10/10-07-15-02-11 про відмову переходу ТОВ ВКФ «Валентина ЛТД» на єдиний податок четвертої групи;

- зобов`язати Васильківську ОДПІ ГУ ДФС у Київській зареєструвати ТОВ ВКФ «Валентина ЛТД» платником єдиного податку четвертої групи з 1 січня 2016 року.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 26 травня 2016 року позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вищенаведеним рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги обґрунтував незгодою з рішенням суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки наявність несплаченої пені у розмірі 1 931,95 грн (про яку зазначено в апеляційній скарзі), яка врахована судом апеляційної інстанції в якості підстави для відмови в задоволенні позову, не була підставою для відмови відповідачем рішенням від 19.02.2016 №1266/10/10-07-15-02-11 в переході позивача на статус платника єдиного податку четвертою групи. До того ж в судовому процесі відповідач не надав рішення та доказів про нарахування пені, як і розрахунку її нарахування. Тобто суд апеляційної інстанції оцінив пояснення контролюючого органу, які не були підставою для відмови в прийнятті рішення.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2018 року касаційну скаргу передано на розгляд судді-доповідачу Васильєвій І.А. та визначено склад колегії суддів, до якої також входять судді: Пасічник С.С. та Юрченко В.П.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами, 19.02.2015 року позивач подав до Васильківської ОДПІ Головного управління ДФС у Київській області (код ДПІ:1007) звітну декларацію з поквартальною розбивкою до кінця року суми самостійно визначеного податкового зобов`язання в сумі 17 953, 32 грн., проте через технічні проблеми, а саме відсутністю позивача у реєстрі, вказану декларацію не було прийнято.

19.02.2015 позивач подав ідентичну декларацію до Васильківської ОДПІ Головного управління ДФС у Київській області (м. Васильків, код ДПІ:1030), яка була прийнята податковим органом.

Підтвердженням сплати позивачем визначеної декларацією суми податку є платіжні доручення: №304 від 30.04.2015; №664 від 29.07.2015; №667 від 30.07.2015; №1209 від 26.11.2015; №1332 від 17.12.2015.

В кінці 2015 року відповідач повідомив позивача про те, що він є в реєстрі платників по Васильківському району (код ДПІ: 1007), разом з цим повідомив, що в інтегрованій картці позивача рахується борг в сумі 17 953, 32 грн.

30.12.2015 року позивач подав до Васильківської ОДПІ Головного управління ДФС у Київській області (код ДПІ:1007) у електронному вигляді звітну декларацію по податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2015 рік, а також відомості про наявні об`єкти житлової нерухомості. Також 30.12.2015 позивач подав уточнюючу декларацію до Васильківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, (код ДПІ: 1030) в електронному вигляді, а також додатково подав таку саму уточнюючу декларацію 31.12.2015 на паперовому носії. Із вказаними деклараціями позивач подав відомості про наявні об`єкти житлової нерухомості, з яких випливає відсутність таких об`єктів.

Таким чином, позивач уточнюючими деклараціями нарахував до зменшення податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки на суму 17 953, 32 грн.

У подальшому платником були подані контролюючому органові податкові декларації платника єдиного податку четвертої групи на 2016 рік від 19.02.2016 № та № від 17.02.2016, додаток до податкової декларації від 19.02.2016 № та розрахунок частки сільськогосподарського товаровиробництва за 2016 рік від 17.02.2016 №.

Розглянувши вищенаведені документи, відповідач прийняв рішення від 19.02.2016 №1266/10/10-07-15-02-11 про відмову переходу платника на єдиний податок четвертої групи, мотивоване наявністю у позивача станом на 01.01.2016 податкового боргу по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується юридичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (код платежу 50/18010400/00) в розмірі 13430,20 гривень.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався протиправністю відмови відповідача у переході позивачу на єдиний податок четвертої групи, оскільки заборгованість позивача станом на 01.01.2016 року виникла саме через бездіяльність відповідача, у зв`язку з невнесенням в інтегровану картку платника уточнених відомостей щодо зменшення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки на суму 17 953, 32 грн.

Суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком суду першої інстанції, зазначаючи, що за податковою декларацією, поданою до контролюючого органу за кодом ДПІ 1007 (Васильківський район) податковий борг відсутній. Вказані обставини визнано відповідачем у його апеляційній скарзі. Отже, суд правильно встановив, що станом на 01.01.2016 основна сума боргу позивачем була відкоригована на підставі поданої ним уточнюючої декларації. При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що враховуючи те, що нарахування податкового зобов`язання до зменшення відбулося 30.12.2015 року на підставі уточнюючих декларацій, то, за позивачем після спливу 90 днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов`язання почала обліковуватися пеня. З огляду на те, що сума пені позивачем сплачена не була, то у контролюючого органу були наявні передбачені пунктом 291.5-1 статті 291 Податкового кодексу України підстави для прийняття такого рішення.

Колегія суддів касаційної інстанції не погоджується з такими висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Пунктом 291.5-1 статті 291 Податкового кодексу України встановлено, що не можуть бути платниками єдиного податку четвертої групи суб`єкти господарювання, які станом на 1 січня базового (звітного) року мають податковий борг, за винятком безнадійного податкового боргу, який виник внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин).

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови відповідачем рішенням від 19.02.2016 року позивачу в переході на єдиний податок четвертої групи, стала наявність станом на 01.01.2016 заборгованості з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 13430,20 грн. Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, а також відповідач, станом на 01.01.2016 ця сума боргу позивачем була погашена на підставі поданої ним уточнюючої декларації.

При цьому суд касаційної інстанції не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про оцінку доказів, які не були підставою для відмови в переході позивачу на єдиний податок четвертої групи, зокрема на наявність пені, яка обліковувалась за позивачем, оскільки такі обставини не були підставою для відмови позивачу рішенням від 19.02.2016 року №1266/10/10-07-15-02-11.

Висновки суду апеляційної інстанції, на відміну від висновків суду першої інстанції, не відповідають правильному змісту правового регулювання вищенаведених норм, а тому у суду апеляційної інстанції не було підстав, встановлених статтею 202 КАС України (у редакції, чинній на дату ухвалення оскаржуваного судового рішення), для скасування постанови суду першої інстанції.

Відповідно до статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційної фірми «Валентина ЛТД» задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016 року скасувати. Залишити в силі постанову Київського окружного адміністративного суду від 26 травня 2016 року № 810/1185/16.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя:І.А. Васильєва
Судді С.С. Пасічник
В.П. Юрченко