Справа № 9901/168/19
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2020-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 грудня 2020 року

Київ

справа №9901/168/19

адміністративне провадження №Зв/9901/111/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Бившевої Л.І. (головуючий суддя), Гусака М.Б., Олендера І.Я., Ханової Р.Ф., Хохуляка В.В. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.11.2019 у справі за позовом ОСОБА_1 до Кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів (яка є правонаступником Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), треті особи: Офіс Генерального прокурора (який є правонаступником Генеральної прокуратури України), Київська міська прокуратура (яка є правонаступником Прокуратури міста Києва), про визнання протиправним та скасування рішення,

І. ЗМІСТ ЗАЯВИ

ОСОБА_1 17.11.2020 (згідно з відбитком календарного штемпелю відділення поштового зв`язку) подала до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як до суду, який ухвалив рішення, заяву про перегляд за виключними обставинами рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.11.2019, в якій просить задовольнити заяву та ухвалити нове рішення, яким визнати протиправним та скасувати рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 27.02.2019 № 77дп-19 «Про накладення дисциплінарного стягнення на прокурора Київської місцевої прокуратури № 8 міста Києва ОСОБА_1 ».

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ЗАЯВНИКА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА

ОСОБА_1 , обґрунтовуючи вимоги заяви, вважає, що рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.11.2019 підлягає перегляду за виключними обставинами.

Свою позицію заявник обґрунтовує такими аргументами:

В основу рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.11.2019 про відмову у задоволенні позовних вимог були покладені висновки Рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 15.02.2019 № 476, як органу, до виключної компетенції якого належить здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у тому числі щодо достовірності і повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, повноваження якого передбачені приписами статті 50 Закону України «Про запобігання корупції»;

Конституційний Суд України рішенням від 27.10.2020 № 13-р/2020 (справа № 1-24/2020(393/20) визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): пункти 6, 8 частини першої статті 11, пункти 1, 2, 6 - 10 1, 12, 12 1 частини першої, частини другу - п`яту статті 12, частину другу статті 13, частину другу статті 13 1, статтю 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 48 - 51, частини другу, третю статті 52, статтю 65 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року N 1700-VII зі змінами; статтю 366 1 Кримінального кодексу України;

вказаним рішенням Конституційного Суду України було визнано неконституційними приписи Закону України «Про запобігання корупції», у тому числі й статтю 50 цього Закону, яка визначала повноваження Національного агентства з питань запобігання корупції щодо проведення перевірок декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та була застосована судом при вирішенні справи;

згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України», «Балицький проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж («Гефген проти Німеччини»);

оскільки повноваження Національного агентства з питань запобігання корупції про проведення повної перевірки декларації та ухваленні рішення від 15.02.2019 № 476, яким встановлено порушення зазначення ОСОБА_1 відомостей у щорічній декларації за 2017 рік, фактично є неконституційними, то рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що воно прийняте на підставі рішення суб`єкта, повноваження якого визнані Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України, що не могло бути враховано судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення;

відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Кадрова комісія з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів та Київська міська прокуратура не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву (пояснень) на заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

Офіс Генерального прокурора заперечує проти задоволення заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, вважає, що заява є безпідставною і не підлягає задоволенню.

Свою позицію Офіс Генерального прокурора обґрунтовує такими аргументами:

Відповідно до статті 152 Конституції України інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічні норми передбачені й у статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України»;

Станом на час прийняття Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів оскаржуваного рішення та ухвалення судових рішень у даній справі відповідні норми Закону України «Про запобігання корупції» були чинними і неконституційними не визнавалися;

Верховний Суд у постанові від 17.12.2019 у справі № 808/2492/18 сформував правовий висновок, відповідно до якого наявність рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки під час розв`язання спору. На час виникнення спірних правовідносин та на час ухвалення рішення судом закон був чинним та підлягав застосуванню. У цій же постанові Верховний Суд дійшов висновку, що в ситуації, яка є предметом дослідження, рішення не може вважатись невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову було відмовлено, не передбачає примусового виконання;

ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності на підставі пункту 4 частини першої статті 43 Закону України «Про прокуратуру» (порушення встановленого законом порядку подання декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру), а не Закону України «Про запобігання корупції».

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ, ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Верховний Суд ухвалою від 23.11.2020 відкрив провадження про перегляд за виключними обставинами рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.11.2019 та встановив учасникам справи строки для подання відзиву (пояснень).

Верховний Суд ухвалою від 17.12.2020 призначив розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами у строк, встановлений статтею 368 Кодексу адміністративного судочинства України, з 21.12.2020, оскільки учасники справи не подали клопотань про розгляд справи за їх участю.

Верховний Суд ухвалою від 23.12.2020 виправив технічні помилки, допущені в ухвалах Верховного Суду від 23.11.2020 та від 17.12.2020, зазначивши по тексту ухвал третьою особою Київську міську прокуратуру (яка є правонаступником Прокуратури міста Києва).

Верховний Суд ухвалою від 23.12.2020 замінив Генеральну прокуратуру України та Прокуратуру міста Києва їх процесуальними правонаступниками - Офісом Генерального прокурора та Київською міською прокуратурою відповідно.

IV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

ОСОБА_1 03.04.2019 звернулась до Верховного Суду як до суду першої інстанції із позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 27.02.2019 №77дп-19.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що у квітні 2017 року вона видала генеральну довіреність на автомобіль Mitsubishi Colt 2008 року випуску щодо розпорядження та користування автомобілем та передала автомобіль. Автомобіль було відчужено саме на підставі зазначеної довіреності шляхом укладення договору купівлі-продажу від 29.04.2017, при цьому жодних грошових коштів від продажу зазначеного автомобіля нею отримано не було, тоді як зазначені обставини під час проведення службового розслідування та під час розгляду дисциплінарного провадження відповідачем належним чином не досліджувались. Також посилалась на те, що щорічна декларація заповнювалась нею на підставі довідки з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, у якій відсутні відомості щодо нарахованого та отриманого доходу за період з 1 кварталу по 4 квартал 2017 року, тоді як зазначеним обставинам відповідачем також не було надано належної правової оцінки. Крім того ОСОБА_1 посилалась на пропуск відповідачем строку притягнення її до дисциплінарної відповідальності.

Верховний Суд рішенням від 14.11.2019 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, треті особи: Генеральна прокуратура України, Прокуратура міста Києва, про визнання протиправним та скасування рішення відмовив.

Рішення Верховного Суду мотивоване тим, що в ході дисциплінарного провадження, за результатами якого Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів прийняла рішення від 27.02.2019 №77дп-19, були встановлені обставини щодо зазначення ОСОБА_1 в декларації за 2017 рік недостовірної інформації про свій дохід та невідображення інформації про правочин, яким набуто право власності на транспортний засіб, що в силу положень пункту 4 частини першої статті 43 Закону України «Про прокуратуру» може бути підставою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності. Ці обставни підтверджуються: рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 15.02.2019 №476, як органу, до виключної компетенції якого належить здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у тому числі щодо достовірності і повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації; матеріалами службового розслідування, проведеного на підставі наказу Прокурора міста Києва від 18.07.2018 №79; копією щорічної декларації ОСОБА_1 за 2017 рік; копією договору купівлі-продажу транспортного засобу від 25.04.2017 №3246/2017/429486; копією договору купівлі-продажу транспортного засобу від 29.04.2017 №8046/2017/438970; поясненнями ОСОБА_1 . Також, Верховний Суд виходив з того, що Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів не був пропущений строк притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, оскільки передбачений статтею 48 Закону України «Про прокуратуру» річний строк обчислюється із дня вчинення проступку, з огляду на що, оскільки декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, позивачем було подано 23.03.2018, то річний строк закінчувався 23.03.2019.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 06.05.2020 залишила без змін рішення Верховного Суду від 14.11.2019.

Конституційний Суд України рішенням від 27.10.2020 № 13-р/2020 (справа № 1-24/2020(393/20) визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): пункти 6, 8 частини першої статті 11, пункти 1, 2, 6 - 10 1, 12, 12 1 частини першої, частини другу - п`яту статті 12, частину другу статті 13, частину другу статті 13 1, статтю 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 48 - 51, частини другу, третю статті 52, статтю 65 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року N 1700-VII зі змінами; статтю 366 1 Кримінального кодексу України (пункт 1 резолютивної частини); пункти 6, 8 частини першої статті 11, пункти 1, 2, 6 - 10 1, 12, 12 1 частини першої, частини друга - п`ята статті 12, частина друга статті 13, частина друга статті 13 1, стаття 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 48 - 51, частини друга, третя статті 52, стаття 65 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 № 1700-VII зі змінами, стаття 366 1 Кримінального кодексу України, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення (пункт 2 резолютивної частини).

У абзаці 3 пункту 13 мотивувальної частини рішення від 27.10.2020 № 13-р/2020 (справа № 1-24/2020(393/20) Конституційний Суд України дійшов висновку про неконституційність окремих положень Закону № 1700, що стосуються повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції в частині контрольних функцій (контролю) виконавчої влади над судовою гілкою влади, а саме: повноважень та прав Національного агентства з питань запобігання корупції, уповноважених осіб та уповноважених підрозділів з питань запобігання та виявлення корупції, особливостей врегулювання конфлікту інтересів, що виник у діяльності окремих категорій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, обліку та оприлюднення декларацій, контролю та перевірки декларацій, встановлення своєчасності подання декларацій, повної перевірки декларацій, моніторингу способу життя суб`єктів декларування, додаткових заходів здійснення фінансового контролю, відповідальності за корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення.

V. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД, ТА ОЦІНКА СУДУ.

Частиною першою статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є, зокрема, встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Наведеним положенням процесуального закону запроваджено правовий механізм перегляду судового рішення, яке набрало законної сили, у зв`язку з виключними обставинами, якими є, зокрема, визнання Конституційним Судом України неконституційним закону або його окремих положень, застосованих судом під час розгляду справи.

В свою чергу, принцип правової визначеності, який невід`ємно притаманний праву Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на чому неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях (зокрема у § 58 рішення у справі «Маркс проти Бельгії» від 13.06.1979, заява № 6833/74), дозволяє не вдаватися до перегляду судових рішень, які мали місце до прийняття рішення Європейським судом з прав людини як рішення прецедентного або загального характеру, яке формує певну правову позицію. До таких рішень загального характеру належать і рішення конституційних судів. При цьому, як визнає Європейський суд з прав людини, публічне право окремих країн обмежує можливість прийняття конституційними судами рішень, які мають зворотну дію у часі (§ 58 рішення у справі «Маркс проти Бельгії»).

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічні норми передбачені й у статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України».

Згідно з положеннями статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Поряд з цим, пунктом 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, як виняток з цього загального підходу, визначено, що встановлена Конституційним Судом України, зокрема, неконституційність закону чи його окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, є підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами у тому разі, якщо рішення суду ще не виконане.

Застереження щодо можливості перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами у разі, якщо воно ще не виконане, ґрунтується на принципі юридичної визначеності, який вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, що у повній формі розкривається у «res judicata pro veritate habetur!» - «судове рішення визнається за істину». Суть цього принципу полягає у тому, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим, не може ставитися під сумнів та підлягає виконанню, тобто вирішення судом спірного питання визнається за істину.

Дія принципу res judicata передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності. Вирішуючи адміністративну справу, суд застосовує правовий акт, а у випадку, якщо доходить висновку, що правовий акт суперечить Конституції України, не застосовує його з дотриманням порядку, встановленого частиною четвертою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, та, вирішивши таким чином публічно-правовий спір, встановлює стан правової визначеності у відносинах між сторонами. За судовим рішенням, яке не потребує виконання, такий стан і наслідки, передбачені судовим рішенням, встановлюються одразу з набранням рішенням законної сили.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Наслідки, передбачені судовим рішенням, яке потребує виконання, остаточно настають після виконання цього судового рішення. Саме з виконанням судового рішення реально поновлюються права, свободи та інтереси особи, яка зверталась з відповідним позовом до адміністративного суду, і яка за наслідками виконання цього судового рішення отримує визначеність у правовому статусі, на який може покладатись, реалізуючи свої права та обов`язки.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням. Нормою пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено виняток для випадків, коли рішення суду ще не виконане, тобто коли наслідки, передбачені ним, остаточно не настали.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 14.11.2019, про перегляд якого у зв`язку з виключними обставинами подано заяву, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, треті особи: Генеральна прокуратура України, Прокуратура міста Києва, про визнання протиправним та скасування рішення відмовив. Це рішення було переглянуто в апеляційному порядку Великою Палатою Верховного Суду і залишено без змін.

Таким чином вказане рішення Верховного Суду не може вважатись невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким відмовлено у задоволенні позову, не передбачає примусового виконання, тобто не може бути виконаним, з огляду на що перегляд такого рішення на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України суперечитиме принципу res judicata.

Враховуючи викладене, заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.11.2019 не підлягає задоволенню, оскільки вказане рішення не підлягає виконанню, а отже і на дату прийняття Конституційним Судом України рішення від 27.10.2020 № 13-р/2020 (справа № 1-24/2020(393/20) не могло бути переглянутим у зв`язку з виключними обставинами відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аргументи ОСОБА_1 спростовані судом наведеною оцінкою, підстави для задоволення заяви про перегляд рішення за виключними обставинами відсутні.

Керуючись статтями 2, 241-243, 248, 250, 262, 263, 294-295, 368-369 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.11.2019 у справі за позовом ОСОБА_1 до Кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів, треті особи: Офіс Генерального прокурора, Київська міська прокуратура, про визнання протиправним та скасування рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала Верховного Суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Судді Л.І. Бившева

Верховного Суду

М.Б. Гусак

І.Я. Олендер

Р.Ф. Ханова

В.В. Хохуляк