Справа № 205/5977/20
Суддя: Терещенко Т. П.
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

16.12.2020 Єдиний унікальний номер 205/5977/20
Провадження № 2-а/205/124/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Терещенко Т.П., за участю секретаря судового засідання Далакян Л.А., представника позивача Макаренка О.А., представника відповідача Бута Д.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Інспектора з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Новицького Андрія Сергійовича, Інспекції з питань контролю за паркування Дніпровської міської ради про визнання дій неправомірними, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 27.07.2020 року через засоби поштового зв`язку вона отримала постанову серії РАП № 266577460 від 06.07.2020 р. про накладення адміністративного стягнення до повідомлення серії ІД № 00150027 від 11.06.2020 р. Із вказаної постанови вбачається, що головний спеціаліст - інспектор з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою Новицький А.С. 06 липня 2020 року розглянув щодо неї справу про адміністративне правопорушення та визнав її винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та застосував адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 гривень. Зазначена вище постанова мотивована тим, що 11 червня 2020 року об 11 годині 24 хвилини транспортним засобом Ford Fiesta, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснено стоянку в районі будинку, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Володимира Мономаха,17, чим порушено вимоги п. 15.6 Правил дорожнього руху України. В пункті 15.6 ПДР України зазначено, що стоянка всіх транспортних засобів у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличкою 7.6.1, дозволяється на проїзній частині вздовж тротуару, а встановленими з однією з табличок 7.6.2-7.6.5 - легкових автомобілів і мотоциклів тільки так, як показано на табличці. Із офіційного веб-порталу «Інспекції з питань контролю за паркуванням ДМР» за посиланням https://ipkps.dniprorada.gov.ua/results/ (ідентифікатор доступу 1Д00150027) вбачається, що зазначений транспортний засіб знаходиться на тротуарі де для руху пішоходів залишалось більше 2 м, що не суперечить ПДР України. Будь-яких дорожніх знаків, які б заборонили стоянку чи зупинку транспортних засобів в конкретному місці, зокрема тих, про які йдеться в п.15.6 ПДР України не було. Із прийнятою постановою категорично не погоджується, вважає її незаконною та необґрунтованою, такою, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а отже підлягає скасуванню, оскільки 11 червня 2020 року транспортний засіб Ford Fiesta, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходився у користуванні її чоловіка - ОСОБА_1 , який на законній підставі час від часу використовує згаданий вище транспортний засіб, а тому вважає постанову про накладення адміністративного стягнення на неї такою, що винесена з порушенням матеріальних та процесуальних норм КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях складу правопорушення, тому така постанова повинна бути скасована, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо неї закрити, так як, Правилами дорожнього руху, а саме п.2.2 визначено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Отже, як зазначалось вище, транспортний засіб, який належить їй на праві приватної власності було передано її чоловікові на законних підставах. З огляду на зазначене просить суд скасувати постанову від 06 липня 2020 року про накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 гривень, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, та закрити щодо неї вказану справу про адміністративне правопорушення.

Адміністративний позов не відповідав вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України, тому ухвалою суду від 10 серпня 2020 року був залишений без руху з наданням позивачу десятиденного строку для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду: оригіналу документу, що підтверджує сплату судового збору на суму 420,40 грн. (а. с. 29-30).

19 серпня 2020 року у встановлений судом строк представник позивача усунув недоліки позовної заяви та надав суду уточнену позовну заяву разом з доказами сплати судового збору у розмірі 420,40 грн. (а. с. 33-34).

Ухвалою суду від 21 серпня 2020 року було відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами позовного провадження з особливостями розгляду такої категорії термінових адміністративних справ (а. с. 35).

28 серпня 2020 року представником позивача були заявлені клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та допит свідка.

01 жовтня 2020 року на адресу суду надійшли відзови на позовну заяву від Інспектора з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Новицького А.С. та головного спеціаліста-юрисконсульта юридичного сектору відділу юридичної, кадрової роботи та забезпечення діяльності інспекції з питань контролю за паркування Дніпровської міської ради Бута Д.Ю., в яких вони просили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав з підстав наведених у позовній заяві, просив її задовольнити. Також зазначи, що постанову про адміністративне правопорушення складено щодо тієї особи, яка не керувала транспортним засобом, та відсутня доказова база вказаного правопорушення, оскільки з наявних фотокарток не вбачається наявності встановленого дорожнього знака, який забороняє стоянку.

Відповідач інспектор з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Новицький А.С. в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив.

Згідно із ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи про що також не заперечували інші учасники справи, а тому судом визнано за можливе провести розгляд справи за відсутності інспектора Новицького А.С.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та пояснив мотиви, якими він обґрунтовує свої заперечення таким, чином як про це зазначено у відзиві на позовну заяву. Водночас представник відповідача зазначив, що постанову про адміністративну відповідальність було складено на особу, за якою зареєстровано транспортний засіб, відповідно до вимог ч. 1 ст. 14-2 КУпАП, також зазначив, що в постанові чітко вказано, що позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, яке передбачено ч. 1 ст. 122 КУпАП, через здійснення ним стоянки з порушенням вимог пункту 15.6 Розділу 15 Правил дорожнього руху України, однак під час фіксації, через відстань між місцем розташування знаку 5.39 з табличкою 7.6.1 та місцем стоянки транспортного засобу, виявилось неможливим здійснити одночасно фіксацію транспортного засобу та знаку з табличкою. У зв`язку з чим, відповідачем до відзиву було долучено лист-відповідь «Про надання інформації» Комунального підприємства «Міськавтопарк» від 28 вересня 2020 року № 21/21-356 разом із копією схеми організації дорожнього руху, на якій зазначено, що з 2019 року на майданчику для паркування за адресою: м. Дніпро, вул. Володимира Мономаха, в районі будинків № 17-19 встановлено знак 5.39 з табличкою 7.6.1. Крім того, вважає, що вказана вартість витрат на правову допомогу не є співмірною зі складністю справи, обсягом виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони, зокрема дана справа взагалі є малозначною, в той час як витрати на правову допомогу в свою чергу є в 15 разів більшими у порівнянні із розміром стягнення, що свідчить про їх не співмірність зі складністю справи, обсягом послуг, ціною позову та значенням справи. З огляду на це, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Свідок ОСОБА_1 в судовому засіданні показав, що 11 червня 2020 року транспортний засіб Ford Fiesta, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить його дружині ОСОБА_1 , знаходився у його користуванні на законних підставах. Після залишення транспортного засобу на вул. Володимира Мономаха,17 в місті Дніпрі, помітив повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності та й одразу ж звернувся до Інспекції з питань котрою за паркуванням Дніпровської міської ради повідомити про те, що протягом усього дня 11 червня 2020 року користувався вищевказаним транспортним засобом і просив таке врахувати при розгляді справи, на яку запросити його особисто. Листом Інспекції з питань контролю за паркуванням ДМР без вихідного номеру, дати та підпису, через електронну пошту його було повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 06 липня 2020 року о 10 годині. Однак, 03 липня 2020 року він повідомив Інспекцію про неможливість прибути у призначений час, оскільки викликається до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у якості представника потерпілого у кримінальному провадженні та просив розгляд відкласти і повідомити його завчасно, про що було подано відповідне клопотання та докази. Проте письмової відповіді на вказане клопотання не було надано Інспекцією, та справа була розглянута у його відсутності, хоча він просив для повноти й об`єктивності здійснити такий розгляд за його участі. Також зазначив, що зупиняючись на вулиці Володимира Мономаха,17 в місті Дніпрі, він не бачив в наявності дорожнього знаку, який забороняє стоянку, що також не вбачається на фотознімках, наданих працівниками Інспекції, а його транспортний засіб не перешкоджає руху пішоходам.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, допитавши свідка ОСОБА_1 , дослідивши докази по справі, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із вимогами ч. 2 вказаної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення серії РАП № 266577460 до повідомлення серії ІД №00150027 від 06.07.2020 p., винесеною інспектором з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Новицьким А.С., щодо ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП у розмірі 255 грн.

Відповідно до вищезазначеної постанови 11.06.2020 року о 11 годині 24 хвилин транспортним засобом Ford Fiesta, р.н НОМЕР_1 , здійснено стоянку в районі будинку, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул.Володимира Мономаха,17, чим порушено вимоги пункту 15.6 розділу 15 ПДР України, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 року № 1306 (а. с. 9).

Статтею 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно із ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху України та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 1.1. Правил дорожнього руху України передбачено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно із п. 1.9. Правил дорожнього руху України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Положення, зокрема, щодо правил стоянки транспортних засобів визначені у розділі 15 Правил дорожнього руху, підпункти якого є суміжними один до одного під час їх застосування та мають враховуватись у системній єдності один з одним.

Так, відповідно до п. 15.6. Правил дорожнього руху України, стоянка всіх транспортних засобів у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличкою 7.6.1, дозволяється на проїзній частині вздовж тротуару, а встановленими з однією з табличок 7.6.2-7.6.5 - легкових автомобілів і мотоциклів тільки так, як показано на табличці.

Підпунктами б) та в) п. 15.10 Правил дорожнього руху України передбачено, що: б) стоянка забороняється на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками); в) на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

З аналізу п. 15.6, пп. б), в) п. 15.10 Правил дорожнього руху України вбачається, що між цими нормами існує певна колізія, яку слід розтлумачити так, що стоянка легкового автомобілю на тротуарі можлива у декількох випадках: а) у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличками 7.6.1, 7.6.2-7.6.5 тільки у спосіб, позначений на табличці; б) на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками); в) на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Тобто, пп. в) п. 15.10 Правил дорожнього руху України слід вважати виключенням із загальної заборони, передбаченої пп. б) п. 15.10 Правил дорожнього руху України, рівно як і при застосуванні табличок 7.6.1 - 7.6.5 у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39. В іншому випадку пп. в) п. 15.10 Правил дорожнього руху України втрачав би будь-який сенс і можливість його практичного застосування, оскільки повністю нівелювався пп. б) п. 15.10 вказаних Правил.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що притягнення позивача до відповідальності за порушення вимог п. 15.6 Правил дорожнього руху України було б можливе за умови недотримання водієм вимог пп. в) зазначеного вище пункту Правил, що в свою чергу підлягає доведенню відповідачем.

Разом з тим, відповідачами не представлено суду доказів здійснення замірів технічними засобами відстані від місця стоянки автомобіля позивача та відрізку тротуару, де здійснюють рух пішоходи, за допомогою яких можливо було б встановити, що на тротуарі для руху пішоходів залишилося менше 2 метрів.

В той час, як зроблені відповідачем фотознімки відповідної інформації не містять та не доводять факту порушення вимог як пп. в) п.15.10 Правил дорожнього руху України, так і п. 15.6 Правил дорожнього руху України (а. с. 82-91).

Таким чином, суд вважає, що притягнення до адміністративної відповідальності за порушення п. 15.6 Правил дорожнього руху України неможливо, якщо автомобіль було припарковано з дотриманням умов, передбачених в пп. б) та пп. в) п. 15.10 Правил дорожнього руху України, які системно взаємопов`язаними між собою. Так, в ході судового розгляду справи було встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, а саме: фотознімками, на яких відсутні відображення дорожнього знаку 5.39, що також підтвердив в судовому засіданні представник відповідача та свідок ОСОБА_1 у судовому засіданні зазначив, що в той день він не бачив розміщення на цій вулиці вказаного знаку і припаркував автомобіль на краю, де для руху пішоходів залишилось більше двох метрів. Із долучених до матеріалів справи фотознімків, із зображенням автомобіля позивача, номерний знак НОМЕР_1 , вбачається автомобіль позивача на тротуарі, поруч з яким пішоходи безперешкодно здійснюють рух.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що доводи позивача не були спростовані відповідачем в ході судового розгляду справи та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи.

Що стосується притягнення до адміністративної відповідальності у зазначеній адміністративній справі саме власника транспортного засобу, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно із ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема особу правопорушника та наявність його вини у вчиненні такого правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як встановлено судом, транспортний засіб Ford Fiesta, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстровано на ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (а. с. 8).

Також судом встановлено, що 11 червня 2020 року транспортний засіб Ford Fiesta, н/з НОМЕР_1 , знаходився у користуванні ОСОБА_2 , який після одержання повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності серії ІД № 00150027 від 11 червня 2020 року повідомив Інспекцію з питань котрою за паркуванням Дніпровської міської ради про те, що протягом усього дня 11 червня 2020 року саме він користувався вищевказаним транспортним засобом і просив таке врахувати при розгляді справи, що підтверджується листом ОСОБА_2 (а. с. 13) та його поясненнями в судовому засіданні.

Отже, листом начальника інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради саме ОСОБА_2 повідомлено, що справа про адміністративне правопорушення за повідомленням серії ІД № 00150027 від 11 червня 2020 року відбудеться 06 липня 2020 року о 10 годині, а не ОСОБА_1 особу, стосовної якої було складено вищевказану постанову (а. с. 14).

03 липня 2020 року ОСОБА_2 повідомив Інспекцію про неможливість прибути у призначений час, оскільки викликається до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у якості представника потерпілого у кримінальному провадженні та просив розгляд відкласти та повідомити його завчасно, про що було подано відповідне клопотання та докази (а. с. 15, 16,).

Однак, 06 липня 2020 року винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії РАП №266577460 до повідомлення серії ІД № 00150027 у відсутності особи, яка 11 червня 2020 року саме керувала транспортним засобом Ford Fiesta, н/з НОМЕР_1 .

Отже, судом встановлено, що відповідач був повідомлений на підставі заяви від 11 червня 2020 року, що вказаним транспортним засобом в цей день керував саме ОСОБА_2 , який у заяві вказав, що просить це факт врахувати при розгляді справи про накладення адміністративного стягнення (а. с. 13).

За таких умов, у відповідача не було підстав для притягнення до адміністративної відповідальної власника транспортного засобу, оскільки особа правопорушника була встановлена у спосіб, який визначений законом, і така особа, яка користувалась транспортним засобом, самостійно повідомила Інспекцію.

Відповідно ст. 62 Конституції України вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно із приміткою до ст. 122 КУпАП, суб`єктом правопорушення в цій статті є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, а в разі вчинення передбачених частинами першою - третьою цієї статті правопорушень у виді перевищення обмеження швидкості руху транспортних засобів, проїзду на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху, порушення правил зупинки, стоянки, а також установленої для транспортних засобів заборони рухатися смугою для маршрутних транспортних засобів, тротуарами чи пішохідними доріжками, виїзду на смугу зустрічного руху, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в автоматичному режимі, а також у разі порушення правил зупинки, стоянки транспортних засобів, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), - відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. У разі внесення змін до постанови про накладення адміністративного стягнення з підстав, встановлених абзацом третім частини першої статті 279-3 цього Кодексу, суб`єктом цього правопорушення може бути особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису).

Статтею 14-1 КУпАП передбачено, що до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху у разі їх фіксації працюючими в автоматичному режимі спеціальними технічними засобами, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобами фото- і кінозйомки, відеозапису притягаються власники (співвласники) транспортних засобів. За наявності обставин, які свідчать про вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, іншою особою, власник (співвласник) транспортного засобу може протягом десяти днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу повідомити про відповідні обставини (транспортний засіб знаходився у володінні чи користуванні іншої особи, вибув з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб тощо) орган (посадову особу), що виніс постанову про накладення адміністративного стягнення. На період з`ясування та перевірки цих обставин виконання постанови про накладення адміністративного стягнення зупиняється до моменту встановлення особи, яка вчинила це правопорушення.

Відповідно до ст. 14-2 КУпАП адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи. Відповідальна особа, зазначена у частині першій цієї статті, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від відповідальності за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), у випадках, передбачених статтею 279-3 цього Кодексу. Порядок внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, держателем якого є Міністерство внутрішніх справ України, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, суд зазначає, що аналіз ст. 14-2 КУпАП свідчить, що поняття «належний користувач» вжито у законі на рівні з поняттями «фізична особа, за якою зареєстровано транспортний засіб» та «керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб». Тобто, відповідно до цієї норми закону, у системному взаємозв`язку із нормою ст. 279-3 КУпАП, належний користувач може бути притягнутий до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, так само як і власник транспортного засобу.

Водночас, порядок звільнення від адміністративної відповідальності, який передбачений у ст. 279-3 КУпАП не залежить від наявності чи відсутності у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів відомостей про належного користувача транспортного засобу.

За таких умов, доводи відповідача у цій справі щодо правомірності притягнення позивача до відповідальності, оскільки відсутні відомостей про належного користувача транспортного засобу у вищезгаданому реєстрі є неспроможними.

Також, слід звернути увагу на те, що умови, за яких відповідальна особа, зазначена у частині 1 статті 14-2 цього Кодексу, звільняється від адміністративної відповідальності за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в автоматичному режимі, чітко визначена законом, а саме частиною 1 ст. 279-3 КУпАП.

Цією нормою права встановлено, що таке звільнення може мати місце лише у випадку, якщо протягом 20 календарних днів з дня вчинення відповідного правопорушення або з дня набрання постановою по справі про адміністративне правопорушення законної сили: ця особа надала документ, який підтверджує, що до моменту вчинення правопорушення транспортний засіб вибув з її володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, або щодо протиправного використання іншими особами номерних знаків, що належать її транспортному засобу; особа, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення зазначеного правопорушення, звернулася особисто до органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення, із заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, а також надала документ (квитанцію) про сплату відповідного штрафу.

А згідно із ст. 279-3 КУпАП відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), якщо протягом 20 календарних днів з дня вчинення відповідного правопорушення або з дня набрання постановою по справі про адміністративне правопорушення законної сили: ця особа надала документ, який підтверджує, що до моменту вчинення правопорушення транспортний засіб вибув з її володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, або щодо протиправного використання іншими особами номерних знаків, що належать її транспортному засобу; особа, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення зазначеного правопорушення, звернулася особисто до органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення, із заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, а також надала документ (квитанцію) про сплату відповідного штрафу.

Аналіз наведених вище норм закону, який є чинним на час вчинення адміністративного правопорушення та розгляду вказаної справи свідчить, що власник транспортного засобу несе адміністративну відповідальність за порушення зокрема правил зупинки та стоянки, які зафіксовані в автоматичному режимі (фотозйомка, відеозапис). Однак, це правило не є абсолютним.

Законом надано можливість власнику транспортного засобу повідомити відповідного суб`єкта прийняття рішення про те, що таке порушення вчинено не ним, а іншою особою. Таким може бути повідомлення про протиправне використання транспортного засобу іншими особами, або обізнаність власника про правомірне використання його транспортного засобу іншою особою. В останньому випадку, закон вимагає наявність згоди такої особи на притягнення його до адміністративної відповідальності та оплату штрафу такою особою. В такому випадку, власник транспортного засобу звільняється від адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення.

Однак, суд також відхиляє посилання відповідача на те, що у тексті заяви ОСОБА_2 не вказано, що він визнає факт вчинення адміністративного правопорушення та надає згоду на притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки трактування відповідачем змісту заяви ОСОБА_2 є надто формальним, а дані вказані у такій заяві є достатніми для звільнення позивача від адміністративної відповідальності на підставі ст. 279-3 КУпАП.

Інші доводи відповідача також не можуть слугувати підставою для відмови в адміністративному позові, оскільки не спростовують очевидно обґрунтованих вимог позивача.

Як зазначено у ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно із ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

На необхідності індивідуалізації адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху наголошено і у Рішенні Конституційного Суду України N 1-34/2010 від 22 грудня 2010 року.

Так, у цьому Рішенні Конституційний Суд України вказав, що процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Розглянувши вказану справу, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, при прийнятті оскаржуваної постанови не дотримався процедури притягнення позивача до відповідальності, а також порушив конституційну гарантію індивідуалізації адміністративної відповідальності. Тому, така постанова не може бути залишена в силі, а підлягає скасуванню, як незаконна та така, що порушує права та інтереси позивача.

Частиною 3 статті 286 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

За вказаних вище обставин та наведених положень законодавства, суд дійшов висновку про обгрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог позивача в частині скасування постанови від 06 липня 2020 року про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, з одночасним закриттям провадження по справі, як це передбачено п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд, враховуючи положення ч. 1 ст. 139 КАС України зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом ч. ч. 7, 9 ст. ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Як з`ясовано із матеріалів справи, професійна правнича допомога у цій справі надавалася позивачу адвокатами з адвокатського бюро «Верба і партнери» - Вербою Андрієм Петровичем (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 24 грудня 2011 року № 738) на підставі договору про надання правової допомоги від 03 серпня 2020 року (а. с. 25-27) та ОСОБА_3 (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 23 жовтня 2011 року № 131) на підставі ордеру на надання правової допомоги серії ДП № 39/040 від 15 грудня 2020 року.

Згідно із актом виконаних робіт (наданих послуг) від 28 серпня 2020 року у справі щодо захисту прав та інтересів ОСОБА_2 щодо оскарження постанови у суді, загальна вартість наданих послуг становить 4 000 гривень (а. с. 47).

Також позивачем в підтвердження вимоги про стягнення судових витрат на правничу допомогу надано суду договір про надання правової допомоги від 03 серпня 2020 року, із зазначенням детального опису послуг, витраченого часу та тарифів за годину, що передбачено актом прийому передачі робіт, та які оформлені у встановленому законом порядку, а також копії квитанцій за № 26830 від 14 серпня 2020 року на суму 2 500 гривень, та № 26717 від 27 серпня 2020 року на суму 1 500 гривень із зазначенням платежу часткова оплата гонорару адвоката за договором б/н від 03 серпня 2020 року (а. с. 48).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Отже, при вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд враховує складність справи, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом та заперечення відповідачем щодо розміру витрат на правничу допомогу.

Оскільки справи вищевказаної категорії не відносяться до категорії складних справ, суд вважає надання правничої допомоги у суді вартістю 4 000 гривень необґрунтованою, та присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати з оплати професійної правничої допомоги у розмірі 1 000 гривень за усну юридичну консультацію у розмірі 500 гривень та за складення позовної заяви про визнання дій неправомірними, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у розмірі 500 гривень, а судові витрати з оплати професійної правничої допомоги в частині підготовці та подачі позовної заяви до суду, клопотань про усунення недоліків, розгляд справи за відсутності позивача, виклик свідка, підготовка та направлення до інспекції з паркування заяви від позивача та надання інших видів правничої допомоги не підлягають задоволенню, оскільки суд вважає необґрунтованим визначення часу та вартості за надання допомоги у підготовці та подачі вищезазначених клопотань, враховуючи їх обсяг.

Крім того, при зверненні до суду з вказаним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 420 гривень 20 копійок, а тому, на підставі ст. 139 КАС України судові витрати по справі, а саме: сплачений позивачем судовий збір та понесені випрати на правову допомогу в розмірі 1 000 гривень підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 74-77, 139, 241-246, 250, 286 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Інспектора з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Новицького Андрія Сергійовича, Інспекції з питань контролю за паркування Дніпровської міської ради про визнання дій неправомірними, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення задовольнити.

Скасування постанову серії РАП №266577460 від 06 липня 2020 року, яка прийнята головним спеціалістом - інспектором з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Новицьким Андрієм Сергійовичем про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн., за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КУпАП закрити.

У стягненні витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4 000 гривень задовольнити частково.

Стягнути з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 документально підтвердженні судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 420 гривень 40 копійок та витрат на професійну правову допомогу у розмірі 1 000 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Третього апеляційного адміністративного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду виготовлено 24 грудня 2020 року.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідачі: Інспектор з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Новицький Андрій Сергійович, місце знаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Д. Яворницького, буд. 75.

Інспекція з питань контролю за паркування Дніпровської міської ради місце знаходження: 49000, м.Дніпро, пр. Д. Яворницького, буд. 75.

Суддя: Т.П. Терещенко