Справа № 160/15300/20
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у м. Дніпрі в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
18.11.2020 ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:
- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а саме рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за №0400-0305-8/101226 від 28 жовтня 2020 року про відмову у призначенні мені пенсії за віком у відповідності до вимог ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку з відсутністю підстав для зарахування до страхового стажу періодів моєї трудової діяльності з 13 листопада 1991 року по 16 січня 1992 року та з 15 серпня 1994 року по 21 листопада 1998 року та, відповідно, з відсутністю в мене страхового стажу, необхідного для призначення мені пенсії за віком у відповідності до вимог ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування - протиправними та скасувати їх, зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до мого страхування стажу періоди моєї трудової діяльності з 13 листопада 1991 року по 16 січня 1992 року та з 15 серпня 1994 року по 21 листопада 1998 року та призначити позивачу пенсію за віком у відповідності до вимог ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування починаючи з дня виповнення позивачу 60 років, тобто з 25.10.2020.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що після досягнення 60-річного віку та наявністю загального страхового стажу, що дає право на отримання пенсії за віком, позивач, 15.10.2020 звернувся до відділу з питань призначення пенсії Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою щодо призначення йому пенсії за віком на підставі ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, надав при цьому пакет документів, що підтверджують право та наявність необхідного страхового стажу. Однак, листом зазначеного відділу з питань перерахунку пенсій Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за №0400-0305-8/101226 від 28.10.2020 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком, оскільки позивач має право на пенсію як особа, яка досягла 60 років за наявності страхового стажу з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року не менш, як 27 років, а за наданими документами страховий стаж позивача, врахований по 30 листопада 2019 року та складав 22 роки 08 місяців 20 днів.
Вважаючи таке рішення про відмову відповідача протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
02.12.2020 до суду засобами електронного зв`язку надійшло клопотання від позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке обґрунтовано неможливістю прибуття у призначений час в судове засідання та продовженням дії карантину, у зв`язку з чим просить суд забезпечити проведення судового засідання у режимі відеоконференції через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Відповідачем було надано до суду відзив на позов, в якому заперечував проти позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав.
Так, відповідачем в обгрунтування своєї позиції зазначено, що ОСОБА_1 (позивач) 15.10.2020 звернувся до територіального відділу управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком та відповідним пакетом документів. За результатом розгляду пред`явлених документів, відділом з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивачу було письмово повідомлено про відсутність підстав для призначення пенсії за віком, оскільки станом на день звернення загальний стаж роботи позивача становить 22 роки 8 місяців 20 днів, в той час як, ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що починаючи з 1 січня 2020 року право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу: не менше 27 років.
Відповідачем було документально встановлено, що трудова книжка позивача та інші документа про підтвердження стажу містять ряд недоліків, наявність яких виключає можливість зарахування певних періодів роботи позивача до загального стажу для обчислення пенсії, зокрема:
- за період з 13.11.1991 по 16.01.1992 відсутня назва підприємства та посилання на статтю КзпП при звільненні;
- за період з 15.08.1994 по 21.11.1998 неможливо прочитати назву підприємства на печатці при звільненні, що також суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58.
Враховуючи приписи нормативно-правових актів з питань ведення трудових книжок працівників та вимог Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, вище перелічені періоди трудової діяльності позивача не підтверджені документально, відповідно, загальний стаж роботи позивача на дату звернення до органу Пенсійного фонду становить 22 роки 8 місяців 20 днів, що є недостатнім для встановлення права для призначення пенсії.
Також, відповідачем у відзиві зазначено, що прийняття оскаржуваного рішення в залежності від результатів розгляду поданих заявником документів є дискреційними повноваженнями відповідача, втручання до яких з боку суду є неприпустимим.
У судове засідання 10.12.2020 з`явились позивач та представник позивача. Позивач заявив усне клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Щодо заяви позивача про виклик свідків, судом було зобов`язано надати до суду письмові пояснення від свідків. Від представника відповідача засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.
З урахування вищевикладеного, суд вирішив продовжити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 15.10.2020 позивач звернувся до територіального відділу управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком та відповідним пакетом документів.
Листом №0400-0305-8/101226 від 28.10.2020 відділом з питань призначення пенсії управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомлено позивача про те, що до стажу не враховано наступні періоди:
- 13.11.1991-16.01.1992 відсутня назва підприємства та посилання на статтю та КЗпП при звільненні;
- 15.08.1994 -21.11.1998 неможливо прочитати назву підприємства на печатці при звільненні.
У зв`язку з вищевикладеним, відділом з питань призначення пенсії управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи.
Крім того, з показань свідка ОСОБА_2 вбачається, що вона є дружиною позивача по даній справі - ОСОБА_1 .
Після закінчення навчання в інституті вона разом з чоловіком ОСОБА_1 переїхала до м. Кривий Ріг Дніпропетровської області у 1984 році, де 15 серпня 1994 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до спортивного клубу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на посаду інструктора-методиста.
У вказаній організації ОСОБА_1 пропрацював до 21 листопада 1998 року, після чого звільнився за власним бажанням.
Свідком, ОСОБА_2 також зазначено, що починаючи з 10 грудня 1994 року по 23 грудня 1995 року вона також була працевлаштована до СК «Гірник» та займала посаду тренера з плавання спортивного клубу.
Таким чином, в період працевлаштування ОСОБА_1 в СК «Гірник» вона працювала разом з ним та підтверджує той факт, що останній дійсно виконував роботу за посадою інструктора-методиста у вказаному спортивному клубі.
Факт виконання свідком ОСОБА_2 роботи у зазначеній організації в період часу з 10 грудня 1994 року по 23 грудня 1995 року разом з позивачем підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 14).
З письмових показів свідка ОСОБА_3 вбачається, що, свідок ОСОБА_3 , є товаришем позивача по зазначеної справі - ОСОБА_1 .
07 липня 1992 року свідок ОСОБА_4 був працевлаштований на посаду тренера з атлетичної гімнастики до спортивного клубу «Гірник» м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.
В період часу його роботи у СК «Гірник» - 15 серпня 1994 року також працевлаштувався ОСОБА_1 , який займав посаду інструктора-методиста.
В даному спортивному клубі свідок ОСОБА_3 працював до 05 червня 1998 року, після чого звільнився за власним бажанням, в той час як ОСОБА_1 пропрацював в даному СК «Гірник» до 21 листопада 1998 року, після чого також звільнився за власним бажанням.
Факт виконання свідком ОСОБА_3 роботи у СК «Гірник» в період часу з 07.07.1992 по 05.06.1998 разом з позивачем підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_2 (а.с. 12).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд вважає за необхідне зазначити таке.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у редакції чинній станом на момент призначення позивачеві пенсії за віком (далі - Закон №1058), було встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.
Згідно ч.1 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Абзацом 1 ч.4 ст.24 Закону №1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ч.1 ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п.1, п.2, п.3 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993р. "Про затвердження Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунок і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що для розрахунку пенсії пенсійний орган обчислює страховий стаж за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди, до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
При цьому, у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами; на підставі показань свідків; даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідок, виписок із наказів, особових рахунків і відомостей на видачу заробітної плати, посвідчень, характеристик, письмових трудових договорів і угод з відмітками про їх виконання та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.
Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_3 :
-запис №6 13.11.1991 мовою оригіналу «принят в качестве столяра приказ №23а-к от 13.11.91»;
-запис №7- 16.01.1992 - уволен по собственному желанию» згідно печатки г. Междуреченск Кемеровская область, фирма «ВммКиК» приказ №4-к от 16.01.92;
- запис №14 - 15.08.1994 «принят инструктором -методист ФК «Горняк»;
- запис №15 21.11.1998 «уволен по собственному желанию (ст. 38 КЗоТ Украины».
Разом з тим, наведені періоди роботи не було зараховано відповідачем до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії за віком, оскільки за період - 13.11.1991-16.01.1992 відсутня назва підприємства та посилання на статтю та КЗпП при звільненні; за період 15.08.1994 -21.11.1998 неможливо прочитати назву підприємства на печатці при звільненні (а.с. 7).
Тобто, фактично, вказані періоди роботи позивача не було зараховано пенсійним органом до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії за віком, у зв`язку з виявленими недоліками при заповненні трудової книжки позивача відповідальними працівниками підприємств, на яких позивач працював.
Первинною організацією профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» в листі від 05.11.2020 №53-27/182 вказано, що підтвердити трудовий стаж роботи в СК «Горняк» РУ ім. Дзержинського на посаді інструктора -методиста за період з 15.08.1994 по 21.11.1998 не має можливості, оскільки документи в профспілковий комітет на зберігання не надходили.
По відношенню документів по персональному складу СК «Горняк» РУ ім. Дзержинського зазначено, що під час реорганізації П/О «Кривбассруда» в 1989 лише частина документів надійшла на зберігання в архів профспілкового комітету ПО ПМГУ ПАО «Кривбассжелезрудком».
Згідно до вимог статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Пунктом 18 вищезазначеного Порядку встановлено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше, двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
У відповідності до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Згідно до вимог Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» (далі Інструкція №58) встановлено наступне.
Відповідно до п. 1.1. Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Пунктом 2.8 Інструкції №58 передбачено якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м.Києва, держархівом м.Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.
Згідно п. 2.14 Інструкції №58 у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок пишеться повне найменування підприємства;
Пунктом 2.26 передбачено, що записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Наприклад, "Звільнений в зв`язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України" ( 322-08 ).
При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов`язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Наприклад, "Звільнений за власним бажанням" у зв`язку з зарахування у вищий навчальний заклад, ст.38 КЗпП України".
Як втановлено судом та не заперечується позивачем, при здійсненні запису про прийняття на роботу та про звільнення з роботи співробітником відділу кадрів фірми «ВммКиК» м. Междуреченськ Кемеровської області Російської Федерації дійсно не була вказана назва підприємства, але при цьому дана назва підприємства чітко видна на печатці підприємства.
Щодо відсутності статті КЗпП при звільненні ОСОБА_1 , то ця помилка дійсно має місце, але вона стала можливою, у зв`язку з неуважністю співробітника відділу кадрів вищезазначеного підприємства та не може служити підставою для не зарахування позивачу зазначеного періоду трудової діяльності з 13 листопада 1991 року по 16 січня 1992 року до страхового стажу, який надає право на пенсію за віком на підставі ст. 26 вказаного Закону України.
Щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 15 серпня 1994 по 21 листопада 1998 суд зазначає, що відбиток печатки організації, де працював позивач - СК «Гірник» - в трудової книжці дійсно здійснений нечітко, але це трапилось у зв`язку з неуважністю співробітника відділу кадрів СК «Гірник» та також не може служити підставою для не зарахування позивачу вказаного страхового стажу для призначення пенсії за віком.
Крім того, факт здійснення позивачем роботи на посаді інструктора-методиста у вказаній вище організації у відповідності до пункту 18 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, підтверджено письмовими показами свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які працювали разом з позивачем у період з 15.08.1994 по 21.11.1998 в ФК «Гірник».
Таким чином суд приходить до висновку, що спірні періоди, що не зараховані відповідачем складають 04 роки 05 місяців 09 днів.
Отже, загальний страховий стаж позивача складає 27 років 01 місяць 29 днів, а тому позивач має право на отримання пенсії за віком на підставі ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
При цьому, слід зазначити, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність рішення від 28.10.2020 №0400-0305-8/101226 «Про відмову в призначенні пенсії» у відповідності до вимог ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку з відсутністю підстав для зарахування до страхового стажу періодів трудової діяльності позивача з 13 листопада 1991 року по 16 січня 1992 року та з 15 серпня 1994 року по 21 листопада 1998 року.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення відповідача від 28.10.2020 №0400-0305-8/101226 «Про відмову в призначенні пенсії» є протиправним та підлягає скасуванню.
Також підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу періоди з 13 листопада 1991 року по 16 січня 1992 року та з 15 серпня 1994 року по 21 листопада 1998 року, з урахуванням того, що судом встановлено протиправність рішення пенсійного органу щодо відмови позивачеві у призначенні пенсії за віком у зв`язку із не зарахуванням до загального стажу роботи позивача наведених періодів його роботи, та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.
Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005р. (остаточне) у справі "Кечко проти України" зазначив, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.
Також і у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.
Таким чином, з метою ефективного способу захисту суд приходить висновку про зобов`язання відповідача зарахувати до страхування стажу позивача періоди з 13 листопада 1991 року по 16 січня 1992 року та з 15 серпня 1994 року по 21 листопада 1998 року.
Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання призначити позивачу пенсію за віком у відповідності до вимог ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування починаючи з дня виповнення позивачу 60 років, тобто з 25.10.2020, оскільки адміністративний суд не наділений повноваженнями спонукати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, у такому випадку, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки суду, наведеної у такому судовому рішенні, з урахуванням повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Окрім того, при прийнятті даного рішення, судом враховується і те, що у даному випадку, саме наявність у позивача страхового стажу, визначеного ст.26 Закону №1058, є підставою для призначення останньому пенсії за віком, при цьому, за нормами ч.2 ст.24 Закону №1058 визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду, тобто повноваження щодо обчислення страхового стажу є виключною компетенцію пенсійних органів, а тому адміністративний суд не наділений повноваження підміняти пенсійний орган та самостійно обчислювати страховий стаж позивача для призначення пенсії, а, відповідно, без проведення розрахунку такого стажу і зобов`язувати призначати пенсії.
Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 560 грн. 53 коп. відповідно до квитанції №59 від 16.11.2020.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 72-77, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області від 28.10.2020 №0400-0305-8/101226 «Про відмову в призначенні пенсії.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко