Справа № 240/819/20
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
24 грудня 2020 року м. Житомир справа № 240/819/20
категорія 112030100
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Романченка Є.Ю.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області, в якому просив:
- визнати протиправними дії Ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області щодо відмови у проведенні розрахунку вислуги років на пенсію у пільговому обчисленні за період проходження служби з березня 2001 року по квітень 2011 року один місяць за півтора місяця, з урахуванням часу служби в зонах безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення;
- зобов`язати Ліквідаційну комісію УМВС України в Житомирській області провести розрахунок його вислуги років на пенсію у пільговому обчисленні за період проходження служби з березня 2001 року по квітень 2011 року - один місяць за півтора місяця, з урахуванням часу служби в зонах безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення.
Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідачем, на виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження в адміністративній справі, направлено до суду відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а також клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.
Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначав, що позивач у період з грудня 1995 по 29.09.2011 проходив службу в органах внутрішніх справ на різних посадах в УМВС України в Житомирській області. Наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 08.07.2011 № 162 о/с зараховано позивачу додатково до вислуги років у пільговому обчисленні один місяць служби за півтора місяці час служби у зоні безумовного (обов`язкового) та гарантованого відселення у 2001-2011 роках, згідно з табелем обліку робочого часу. 05.09.2011 на підставі рапорту позивача УМВС України в Житомирській області видано наказ №211 про звільнення з органів внутрішніх справ у запас (з поставленням на військовий облік) за п. 64 "ж" (за власним бажанням) підполковника міліції ОСОБА_1 , з 7 вересня 2011 року. Вислуга на день звільнення становила: календарна - 18 років 07 місяців 02 дні, у пільговому обчисленні: 20 років 02 місяці 18 днів. В подальшому наказом УМВС України в Житомирській області від 22.09.2011 № 227 о/с скасовано пункт наказу начальника УМВС України в Житомирській області від 08.07.2011 № 162 о/с у частині зарахування додатково до вислуги років у пільговому обчисленні часу служби у зоні безумовного (обов`язкового) та гарантованого відселення з 2001 р. по 2011 р. підполковнику міліції ОСОБА_1 .. Також унесено зміни до пункту наказу начальника УМВС України в Житомирській області від 05.09.2011 №211 о/с у частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 .. Відповідно до рапорту позивача від 28.09.2011, наказом №235 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас, з 29 вересня 2011 року. Вислуга на день звільнення становила: календарна - 18 років 07 місяців 24 дні. Щодо зарахування вислуги років в пільговому обчисленні з урахуванням часу служби в зонах безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення, на підставі табелів обліку робочого часу, вказано, що УМВС було проведено службове розслідування, відповідно до якого були виявлені порушенням вимог наказу МВС України від 22 листопада 1993 року № 748, а саме не оформлення табелів протягом 48 годин після повернення працівника з зони гарантованого добровільного відселення та не подання до кадрового апарату для долучення до особової справи. Також службовим розслідуванням встановлено відсутність інших документів, зокрема, посвідчення про відрядження або рапортів з резолюцією керівника органу (підрозділу), що підтверджує факт перебування працівника у зоні гарантованого добровільного відселення. Наголошено, що єдиною підставою для визначення вислуги років є накази УМВС України в Житомирській області № 227 о/с та № 235 о/с, які є чинними та будь-які зміни до них не вносились. Відтак, Ліквідаційна комісія УМВС України в Житомирській області порушень законних прав та інтересів позивача не вчиняла, прав позивача не порушувала, а тому вважає поданий позов безпідставним та необґрунтованим.
Позивачем було направлено до суду відповідь на відзив, у якій позивач відхиляє міркування відповідача щодо пропуску ним строку звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою суду у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.
Суд, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними ст.ст. 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов наступних висновків.
Встановлено, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 14.12.1995 до 29.09.2011. ОСОБА_1 є особою з інвалідністю, друга група встановлена з 10.01.2019 - захворювання, так, пов`язано з проходженням служби в органах внутрішніх справ, отримує пенсію по інвалідності.
Із матеріалів справи вбачається, що підполковника міліції ОСОБА_1 було звільнено з органів внутрішніх справ у запас (з постановленням на військовий облік) за п. 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 29.09.2011, наказом начальника УМВС України в Житомирській області №235 о/с від 29.09.2011. При цьому в наказі вказано, що вислуга на день звільнення становила: календарна - 18 років 07 місяців 24 дні.
Впродовж 2017-2019 років позивач звертався до Головного Управління Національної поліції в Житомирській області з проханням провести перерахунок вислуги років у МВС України, з врахуванням пільгового обчислення.
Заяву ОСОБА_1 від 01.10.2019 Головним Управлінням Національної поліції в Житомирській області направлено на розгляд до Ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області.
Ліквідаційна комісія УМВС України в Житомирській області листом від 18.10.2019 № Р-228пп/12/01-2019 повідомила ОСОБА_1 про те, що підстав для проведення перерахунку вислуги років немає. Вказано, що 22.09.2011 УМВС України в Житомирській області проведено службове розслідування щодо законності зарахування до вислуги років у пільговому обчисленні часу проходження служби у зоні гарантованого добровільного відселення окремим працівникам відділення РЕР (м. Новоград-Волинський) підпорядкованого УМВС, за результатами якого факти перебування позивача в зоні гарантованого (добровільного) відселення не підтвердились, що призвело до скасування наказу УМВС України в Житомирській області № 162 о/с від 08.07.2011 у частині зарахування вислуги років у пільговому обчисленні.
Позивач, вважаючи таку відмову відповідача у перерахунку вислуги років у пільговому обчисленні неправомірною, оскільки він фактично ніс службу в зоні відчуження пов`язаної з аварією на ЧАЕС, звернувся до суду з даним позовом. При цьому слід відмітити, що звернення позивача до суду обґрунтовано порядком обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
У частині першій статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2262-XII) визначено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Відповідно до пункт "б" статті 1-2 Закону № 2262-XII право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби): особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.
Згідно із ч.ч. 1, 5 ст. 2 Закону № 2262-XII, військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби. Військовослужбовцям, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії в разі втрати годувальника призначаються незалежно від тривалості служби.
Умови призначення пенсій за вислугу років визначені у ст. 12 Закону № 2262-XII.
Так, у абзаці першому пункту "а" частини першої вказаної статті Закону № 2262-XII визначено, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д", "ж" статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше.
За змістом статті 17 Закону № 2262-XII особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 1 2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються, зокрема: служба в органах внутрішніх справ, поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Державній кримінально-виконавчій службі України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду. При призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення. Вислуга років для призначення пенсії у разі поновлення виплати пенсії після перерви в її одержанні, яка була раніше обчислена особі, яка має право на пенсію за цим Законом, відповідно до законодавства, яке діяло на день попереднього звільнення цієї особи зі служби, перегляду не підлягає.
Відповідно до ст. 17-1 Закону № 2262-XIІ, порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно із ст. 17-2 Закону № 2262-XIІ, обчислення вислуги років для призначення пенсії здійснюється, як правило, за послужним списком особової справи військовослужбовця, особи, яка має право на пенсію за цим Законом. Перелік документів, що підтверджують окремі періоди військової служби, служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах, визначається Кабінетом Міністрів України.
В контексті наведеного суд наголошує, що заява позивача від 01.10.2019 не є заявою про призначення пенсії за вислугу років. У вказаному зверненні ОСОБА_1 просив провести перерахунок його вислуги в МВС України, з врахуванням пільгового обчислення, вказаний в наказі УМВС в Житомирській області за № 211 о/с від 05.09.2011.
Судом установлено, наказом начальника УМВС України в Житомирській області № 162 о/с від 08.07.2011 підполковнику міліції ОСОБА_1 , начальнику відділення реєстраційно - екзаменаційної роботи (для обслуговування адміністративних територій Баранівського, Ємільчинського, Новоград - Волинського та Червоноармійського районів), підпорядкованого УМВС, час служби у зоні безумовного (обов`язкового) та гарантованого відселення у 2001-2011 роках, згідно з табелям обліку робочого часу зараховано додатково до вислуги років у пільговому обчисленні один місяць служби за півтора місяця.
Наказом УМВС України в Житомирській області від 05.09.2011 №211 о/с підполковника міліції ОСОБА_1 , начальника відділення реєстраційно - екзаменаційної роботи (для обслуговування адміністративних територій Баранівського, Ємільчинського, Новоград - Волинського та Червоноармійського районів), підпорядкованого УМВС, звільнено з органів внутрішніх справ з 7 вересня 2011 року у запас, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за п. 64 "ж" (за власним бажанням). При цьому в наказів була визначена вислуга років на день звільнення: календарна - 18 років 07 місяців 02 дні, у пільговому обчисленні - 20 років 02 місяці 18 днів.
Наказом УМВС України в Житомирській області № 227 о/с від 22.09.2011, на підставі висновку службового розслідування УКЗ УМВС від 22.09.2011, скасовано пункт наказу начальника УМВС України в Житомирській області від 08.07.2011 № 162 о/с у частині зарахування додатково до вислуги років у пільговому обчисленні часу служби у зоні безумовного (обов`язкового) та гарантованого відселення з 2001 р. по 2011 р. підполковнику міліції ОСОБА_1 , начальнику відділення реєстраційно - екзаменаційної роботи (для обслуговування адміністративних територій Баранівського, Ємільчинського, Новоград-Волинського та Червоноармійського районів) (м. Новоград-Волинський), підпорядкованого УМВС, та унесено зміни до пункту наказу начальника УМВС України в Житомирській області від 05.09.2011 № 211 о/с у частині звільнення позивача, даний пункт викладено в наступній редакції: "відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнити з органів внутрішніх справ у запас (з поставленням на військовий облік) за п. 64 ж (за власним бажанням) підполковника міліції ОСОБА_1 , з 7 вересня 2011 року".
27.09.2011 позивачем було подано заяву з проханням відмінити пункт наказу № 211 по о/с від 05.09.2011 в частині звільнення, оскільки внаслідок відміни додаткового зарахування до вислуги років у пільговому обчисленні часу служби він втратив право на пенсію.
На підставі заяви ОСОБА_1 від 27.09.2011, наказом УМВС України в Житомирській області від 29.09.2011 № 235 о/с відмінено пункт наказу начальника УМВС України в Житомирській області від 05.09.2011 № 211 о/с у частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 та вказано вважати його в посаді начальника відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи (для обслуговування адміністративних територій Баранівського, Ємільчинського, Новоград-Волинського та Червоноармійського районів) (м. Новоград- Волинський), підпорядкованого УМВС.
29.09.2011, за результатами розгляду рапорта про звільнення з органів внутрішніх справ через скорочення штатів, позивача наказом начальника УМВС України в Житомирській області №235 о/с від 29.09.2011 звільнено зі служби без врахування пільгового обчислення вислуги років.
Матеріали справи доказів оскарження ОСОБА_1 наказу № 227 о/с від 22.09.2011 в частині скасування наказу № 162 о/с від 08.07.2011 та наказу № 235 о/с від 29.09.2011 у частині обчислення вислуги років не містять.
При цьому, суд зауважує, що вказані накази не є предметом розгляду у даній справі, а відтак суд не вправі надавати оцінку щодо їх правомірності.
Як було зазначено вище, відмова відповідача від 18.10.2019 обґрунтована скасуванням наказу УМВС України в Житомирській області від 08.07.2011 № 162 о/с у частині зарахування позивачу вислуги років у пільговому обчисленні, тобто чинним на даний час наказом № 227 о/с від 22.09.2011.
Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі ч.ч. 1, 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Слід вказати, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
За змістом частини першої статті 55 Конституції України, пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25 грудня 1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
Із аналізу наведених норм та висновку Конституційного Суду України випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд позбавлений можливості в даній справі вийти за межі позовних вимог і надати оцінку наказу УМВС України в Житомирській області № 227 о/с від 22.09.2011 в частині скасування наказу № 162 о/с від 08.07.2011 та наказу УМВС України в Житомирській області № 235 о/с від 29.09.2011 у частині обчислення вислуги років, позаяк це виходить за межі предмету спору та доказування в справі, зважаючи на те, що позивач оскаржує дії Ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області щодо відмови у проведенні розрахунку вислуги років на пенсію у пільговому обчисленні за період проходження служби з березня 2001 року по квітень 2011 року один місяць за півтора місяця, з урахуванням часу служби в зонах безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 вказаного Кодексу).
Отже, поряд з тим, що на суб`єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, Кодексом адміністративного судочинства України на кожну сторону, в не залежності від того чи є вона суб`єктом владних повноважень, покладено обов`язок щодо доведення обставин на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на все викладене вище, з урахуванням встановлених фактів, суд вважає, що в даній справі відсутні обставини, за наявності яких необхідно було б з метою захисту прав позивача визнати протиправними дії Ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області щодо відмови у проведенні розрахунку вислуги років на пенсію у пільговому обчисленні за період проходження служби з березня 2001 року по квітень 2011 року один місяць за півтора місяця, з урахуванням часу служби в зонах безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення та зобов`язати відповідача провести розрахунок його вислуги років на пенсію у пільговому обчисленні за вказаний період проходження служби.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Зважаючи на висновок суду про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а також ураховуючи положення ст. 139 КАС України та звільнення позивача від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, судові витрати стягненню не підлягають.
Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко