Справа № 640/11715/19
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року м. Київ № 640/11715/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовом Національної поліції України

до Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України

про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася Національна поліція України з позовом до Державної фіскальної служби України та Державної податкової служби України про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації від 06.03.2019 № 920/5/99-99-13-02-03-16/ІПК та зобов`язання відповідача надати нову податкову консультацію з урахуванням висновків суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.07.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.12.2019 задоволено клопотання позивача про залучення співвідповідачем Державної податкової служби України.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що звернувся до податкового органу із запитом на отримання індивідуальної податкової консультації щодо можливості включення грошової компенсації поліцейським у розмірі понесених витрат за найм житла, що обумовлене виконанням ними службових обов`язків до переліку доходів, визначених підпунктом 165.1.1 ст. 165 ПК України та відповідного відображення у формі №1ДФ «Податковий розрахунок сум доходу нарахованого (оплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з цих податку» як доходу, який не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподаткованого доходу поліцейських. В наданій податковій консультації податковий орган зазначив, що щомісячна грошова компенсація поліцейським за найм ними житла, не пов`язана з виконанням обов`язків несення служби, тому до такої виплати не застосовуються положення п. 168.5 ст. 168 ПК України, яка передбачає відшкодування утриманих сум податку на доходи фізичних осіб лише із грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних поліцейськими у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби. Не погодившись зі змістом індивідуальної податкової консультації як правовим актом індивідуальної дії, позивач за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду та просить суд задовольнити позовні вимоги та зобов`язати відповідача надати нову консультацію з урахуванням висновків суду.

Відповідач надав відзив на позов, в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог зазначивши, що індивідуальна податкова консультація може бути змінена та скасована в майбутньому та не породжує юридичних наслідків, тому не може бути оспорена до адміністративного суду. Також відповідач зазначив, що пунктом 164.2 ст. 164 ПК України визначено доходи, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, зокрема, інші доходи, крім зазначених у ст. 165 Кодексу (п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Кодексу). Водночас ст. 165 Кодексу встановлено вичерпний перелік доходів, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку. Грошова компенсація поліцейським за найм ними житла, передбачена ст. 96 Закону України «Про національну поліцію» та Порядком виплати та визначення розміру грошової компенсації поліцейським за найм ними житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 року № 866 та оподатковується як інші доходи відповідно до п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Кодексу на загальних підставах. Положенням п. 168.5 ст. 168 Кодексу передбачено відшкодування утриманих сум податку на доходи фізичних осіб лише із грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних поліцейськими у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби. За таких підстав, позовні вимоги позивача є безпідставними, тому не підлягають задоволенню.

Позивачем надана відповідь на відзив, у якій зазначено, що податкова консультація є правовим актом індивідуальної дії, який містить правову позицію контролюючого органу із застосування конкретних норм податкового законодавства, в межах повноважень, тому може бути оскаржена до суду, також зазначено, що відзив дублює зміст наданої податкової консультації.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

08.02.2019 позивач звернувся до податкового органу із запитом № 1557/09/29-2019 на отримання індивідуальної податкової консультації з питанням щодо можливості включення грошової компенсації поліцейським у розмірі понесених витрат за найм житла, що обумовлене виконанням ними службових обов`язків до переліку доходів, визначених підпунктом 165.1.1 ст. 165 ПК України та відповідного відображення у формі №1ДФ «Податковий розрахунок сум доходу нарахованого (оплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з цих податку» як доходу, який не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподаткованого доходу поліцейських.

У наданій податковій консультації від 06.03.2019 № 920/5/99-99-13-02-03-16/ІПК податковий орган зазначив, що щомісячна грошова компенсація поліцейським за найм ними житла, не пов`язана з виконанням обов`язків несення служби, тому такий доход оподатковується податком на доходи фізичних осіб на загальних підставах без урахування положень п. 168.5 ст. 168 ПК України, а доходи отримані, як компенсація поліцейськими за найм ними житла оподатковується як інші доходи відповідно до п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Кодексу на загальних підставах.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктами 4.1.172 та 14.1.172-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України надано визначення поняттю податкова консультація; це - індивідуальна податкова консультація та узагальнююча податкова консультація, що надаються в порядку, передбаченому цим Кодексом; індивідуальна податкова консультація - роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.

Відповідно до пунктів 52.1 - 52.3 статті 52 ПК України за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію. За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі. Консультація, надана в письмовій або електронній формі, обов`язково повинна містити опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

Як передбачено пунктами 53.1 та 53.3 статті 53 ПК України, не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, а також узагальнюючої податкової консультації, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація або узагальнююча податкова консультація була змінена або скасована. Платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій або електронній формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору. Протягом 30 календарних днів із дня набрання законної сили рішенням суду про скасування наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, або контролюючий орган з урахуванням висновків суду зобов`язані опублікувати узагальнюючу податкову консультацію або надати платнику податків індивідуальну податкову консультацію.

Крім того, в пункті 53.3 статті 53 Податкового кодексу України зазначено, що платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору. Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Таким чином, твердження відповідача, що податкова консультація не підлягає судовому оскарженню, спростовуються вищенаведеними нормами податкового законодавства, а саме: пунктом 53.3 статті 53 Податкового кодексу України.

Зазначений правовий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених в постановах від 18.06.2020 по справі №160/1446/19 та від 10.11.2020 по справі №826/21951/15.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, ПК України чітко врегульовано правовий статус податкової консультації як акта індивідуальної дії, який, з огляду на вищенаведену норму процесуального законодавства може бути предметом судового оскарження в порядку адміністративного судочинства.

Зміст наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що податкова консультація за своєю правовою природою є фактично відповіддю контролюючого органу платнику податків на його питання й повинна містити конкретні роз`яснення такому платнику практичної форми та/або моделі його поведінки у визначеному колі податкових правовідносин.

Отже, податкова консультація (індивідуальна), як методична й практична допомога платнику податків при виконанні ним податкового обов`язку, фактично, за всіма процедурами (нарахування та сплата платежів, пені, штрафних санкцій, оскарження дій контролюючих органів тощо): 1) надається платнику податків для правильності практичного застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акту з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності; 2) має індивідуальний характер і може використовуватися лише платником податків, якому така консультація надана; 3) не може встановлювати (змінювати чи припиняти) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування; 4) має мету - викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту конкретної правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування.

При цьому платнику податків надано право оскаржити до суду, як правовий акт індивідуальної дії, податкову консультацію контролюючого органу у випадку, якщо вона, на його думку, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору, й визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Обов`язковими ж складовими письмової податкової консультації є: опис питань, що порушуються платником податків; обґрунтування застосування норм законодавства з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків; висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

Щодо змісту наданої Національній поліції України індивідуальної податкової консультації, яка оформлена листом ДФС України від 06.03.2019 № 920/5/99-99-13-02-03-16/ІПК, суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначено Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону№580-VIII, Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністерство внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону 580-VIII завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Відповідно до ст. 17 Закону №580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

За змістом частини першої статті 59 Закону № 580-VІІІ, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Процедура переміщення поліцейських в органах, закладах та установах поліції передбачена статтею 65 Закону № 580-VІІІ.

Згідно з частиною першою цієї статті Закону № 580-VІІІ переміщення поліцейських здійснюється: 1) на вищу посаду - у порядку просування по службі; 2) на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби); за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону; 3) на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей; за ініціативою поліцейського; як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри, відповідно до статті 87 цього Закону; 4) у зв`язку із зарахуванням на навчання до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, на денну форму навчання, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання.

Відповідно до пункту 8 частини десятої статті 62 Закону № 580-VІІІ поліцейський може бути переміщений по службі залежно від результатів виконання покладених на нього обов`язків та своїх професійних, особливих якостей.

Частинами восьмою-дев`ятою статті 65 Закону № 580-VІІІ визначено, що переміщення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення. Переміщення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

Аналіз наведених норм свідчить, що переміщення поліцейських пов`язане з їх службовою діяльністю для виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до частини п`ятої ст. 96 Закону № 580 керівники органів поліції мають право виплачувати поліцейським, які не мають власного житла в населеному пункті, де вони проходять службу, і винаймають житло на підставі договору житлового найму, компенсацію за найм у розмірі і порядку, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 року № 866 затверджено Порядок виплати та визначення розміру грошової компенсації поліцейським за найм ними житла (далі - Порядок), який визначає механізм виплати та розмір грошової компенсації за найм житла поліцейським, які не мають власного житла в населеному пункті, де вони проходять службу, і винаймають його на підставі договору житлового найму.

Із змісту наведених норм вбачається, що житло винаймається для проживання поліцейських, які не мають власного житла в населеному пункті не вони виконують обов`язки несення служби в органах поліції.

Згідно з п. 2 Порядку грошова компенсація виплачується щомісяця (у поточному місяці - за попередній) у розмірі фактичних витрат, але не більше визначених цим пунктом розмірів.

Відповідно до п. 4 частини десятої ст. 62 Закону № 580 поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.

Пункт 1.1 статті 1 Податкового кодексу України: Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з пунктом 162.1 статті 162 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками податку з доходів фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Відповідно до пп.163.1.1, 163.1.2 п. 163.1 ст. 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Вимогами пункту 164.1 статті 164 ПК України передбачено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

Надаючи індивідуальну податкову консультацію відповідач зазначив, що за правилами підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

Наведені норми також вказують на те, визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податку.

Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є вичерпним.

В індивідуальній податковій консультації, відповідач зазначив, що відповідно до п. 164.2 ст. 164 ПК України визначено доходи, які включаються до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податків, зокрема дохід, отриманий таким платником як додаткове благо (крім випадків, перебдачен6их ст. 165 Податкового Кодексу), а саме відповідно до п. 164.2.17 ст. 164.2 Податкового Кодексу України, дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у вигляді вартості використання житла, інших об`єктів матеріального або нематеріального майна, що належать роботодавцю, наданих платнику податку в безоплатне користування, або компенсації вартості такого використання, крім випадків, коли таке надання зумовлено виконанням платником податку трудової функції відповідно до трудового договору (контракту) чи передбачено нормами колективного договору або відповідно до закону в установлених ними межах.

Суд критично відноситься до ставлення відповідача щодо застосування зазначеної норми до спірних правовідносин, оскільки вона стосується надання платником податку житла у користування, яке належить роботодавцю.

Також п. 14.1.47. ст. 14 ПК України визначає додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

До того ж, компенсація за найм житла поліцейського не є складовою частиною грошового забезпечення та безпосередньо пов`язана з виконанням службових обов`язків поліцейськими, які не мають власного житла в населеному пункті, де вони проходять службу, і винаймають житло на підставі договору житлового найму.

Отже, чинне на час виникнення спірних правовідносин податкове законодавство не відносить грошове забезпечення поліцейських та компенсаційні виплати за найм ними житла до додаткового блага.

Такі виплати є компенсацією за найм ними житла при переміщення в іншу місцевість, у якій вони не мають власного житла для несення служби. Така компенсація виплачується відповідно до Порядку виплати та визначення розміру грошової компенсації поліцейським за найм ними житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 року № 866, про що вже було зазначено вище.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем безпідставно віднесено компенсацію за найм житла поліцейського до благ у розумінні ПК України, оскільки, такі витрати пов`язані із службовою діяльністю поліцейських, які не мають власного житла в населеному пункті, де вони проходять службу, і винаймають житло на підставі договору житлового найму.

З огляду на викладене та враховуючи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині позовних вимог.

Щодо вимог позивача зобов`язати податковий орган надати нову консультацію, суд зазначає наступне.

За приписами пункту 52.6 статті 52 Податкового кодексу України узагальнюючі податкові консультації підлягають затвердженню наказом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. У той самий час спірна податкова консультація не затверджена таким наказом. Відповідь на запит позивача надана з посиланням на статтю 52 Податкового кодексу України. Зважаючи на це суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин положення Податкового кодексу України, що регулюють порядок надання індивідуальних податкових консультацій, а не Закону України "Про звернення громадян" чи інших нормативно-правових актів.

Згідно з вказаною нормою Податкового кодексу України платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій або електронній формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Протягом 30 календарних днів із дня набрання законної сили рішенням суду про скасування наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, або контролюючий орган з урахуванням висновків суду зобов`язані опублікувати узагальнюючу податкову консультацію або надати платнику податків індивідуальну податкову консультацію.

Отже, нормами матеріального права прямо встановлений обов`язок відповідача надати нову податкову консультацію та підстави для цього - рішення суду про скасування індивідуальної податкової консультації, що набрало законної сили.

До набрання законної сили таким судовим рішенням у податкового не виникло правових підстав для надання нової податкової консультації. Відповідно, у позивача не виникло право на отримання нової податкової консультації, у той час як на отриманні саме нової податкової консультації наполягав позивач у позовній заяві.

Виникнення у суб`єкта владних повноважень обов`язку вчинити певні дії на підставі норм матеріального права достатньо захищає права позивача, у зв`язку з чим повторне покладення того самого обов`язку судовим рішенням не відповідає меті адміністративного судочинства.

Оскільки наведене є підставою для надання контролюючим органом нової консультації, то окремо заявлена позовна вимога про зобов`язання контролюючого органу надати нову консультацію є передчасною, а позовні вимоги в цій частинні задоволенню не підлягають.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного суду від 12.06.2018 №814/2168/16 та 11.12.2018 №826/9590/16.

Відповідно до положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги Національної поліції України такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Приписами ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Національною поліцією України при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1921, 00 грн.

Керуючись вимогами ст.ст.2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Національної поліції України (01601, м. Київ, вулиця Богомольця, будинок 10, ) задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної фіскальної служби України від 06.03.2019 р. № 920/5/99-99-13-02-03-16/ІПК.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути на користь Національної поліції України (01601, м. Київ, вулиця Богомольця, будинок 10, ) за рахунок бюджетних асигнувань місцезнаходження 04053, м. Київ, Львівська пл., 8, код ЄДР 43005393) понесені витрати зі сплати судового збору у сумі у сумі 980, 50 (дев`ятсот вісімдесят) грн. 50 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур