Справа № 340/4614/20
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року м. Кропивницький Справа № 340/4614/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Хилько Л.І., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (даліпозивач) до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (далі відповідач) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом (а.с.1-18), в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.120-124) просить:

- визнати протиправними дії відповідача у ненаданні адміністративної послуги по заяві позивача про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність від 02.09.2020 року відповідно до п.5 ст.10 Закону України "Про адміністративні послуги" у строк, передбачений законом;

- зобов`язати відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва площею 0,06 га, яка розташована на території Молодіжненської сільської ради (за межами населеного пункту) Овідіопольського району Одеської області, кадастровий номер :01:002:1489;

- визнати наказ від 05.10.2020 року №516-УБД протиправним та скасувати його;

- зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за принципом "мовчазної згоди" розробив та погодив у встановленому законом порядку проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва. Після чого подав вказаний проект до відповідача для його затвердження, однак наказом від 05.10.2020 №516-УБД відмовлено у погодженні проекту землеустрою через відсутність підстав для розробки документації із землеустрою. Таке рішення прийняте з порушенням строку. Крім того рішення прийняте всупереч закону, оскільки ст.118 Земельного кодексу України не передбачає інших варіантів дій, ніж затвердження проекту землеустрою, а тому судове рішення повинно містити лише зобов`язання затвердити проект землеустрою.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в її задоволенні, оскільки за результатами розгляду заяви Головним управлінням, з урахуванням вимог статей 118, 186-1, 198 ЗК України прийнято наказ від 05.10.2020 року за №516-УБД "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та надані у власність земельної ділянки", у зв`язку з відсутністю підстави для його розроблення. Зокрема, станом на день винесення спірного наказу було відсутнє позитивне рішення Головного управління щодо надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою (а.с.147-152).

Позивач у відповіді на відзив з такою позицією відповідача не погодився (а.с.168-171), оскільки така є неактуальною та хибною.

Заперечення на відповідь відповідач до суду не подавав.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши наявні в справі матеріали суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач 16.04.2020 р. звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва площею 0,06 га, яка розташована на території Молодіжненської сільської ради (за межами населеного пункту) Овідіопольського району Одеської області (а.с.153-155).

Вказана заява надійшла до Управління 22.04.2020 р. та зареєстрована за №Ш-7268/0/36-20.

Наказом Головного управління Держгеокдастру в Одеській області від 19.05.2020 №15-9015/13-20-СГ відмовлено у надання такого дозволу (а.с.157).

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 у справі №340/2618/20 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Одеській області від 19 травня 2020 року №15-9015/13-20 СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації по землеустрою ОСОБА_1 ". Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Одеській області надати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва орієнтовним розміром 0,06 га, розташованої на території Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту)

Згідно до відомостей КС "Діловодство спеціалізованого суду" на рішення від 23.09.2020 р. по справі № 340/2618/20 Головним управлінням Держгеокадастру у Одеській області подано апеляційну скаргу, яку ухвалою судді Третього апеляційного адміністративного суду від 07.12.2020 р. залишена без руху.

Однак, як зазначив позивач, користуючись принципом "мовчазної згоди", він замовив та розробив проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,06 га, розташованої на території Молодіжненської сільради (за межами населеного пункту) Овідіопольського району Одеської області (а.с.55-118).

Позивач 02.09.2020 звернувся до відповідача через Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою (а.с.33-39).

Наказом Головного управління Держгеокдастру в Одеській області від 05.10.2020 року №516-УБД було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою через відсутність підстав для розробки документації із землеустрою (а.с.158).

Отже, законність та правомірність наказу, а також дії щодо ненадання адміністративної послуги є предметом спору, переданого на вирішення адміністративного суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Порядок набуття права на землю громадянами та юридичними особами регламентований главою 19 Земельного кодексу України (далі ЗК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування врегульований статтею 123 ЗК України.

Відповідно частини 1 статті 123 ЗК України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України (частина восьма статті 118 цього Кодексу).

Відповідно до частини 1 статті 186-1 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Оригінал відповідної документації із землеустрою подається розробником для погодження територіальному органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а іншим органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування та іншим суб`єктам, які здійснюють погодження документації із землеустрою, - копії такої завіреної розробником документації (частина п`ятнадцята статті 186 ЗК України).

Частиною 6 статті 186-1 ЗК України визначено, що підставою для відмови в погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Нормами частини 9 статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Позивач звернувся до відповідача, через Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, із заявою про затвердження проекту землеустрою, яка надійшла до ДНАП 08.09.2020 р. (а.с.40).

Суду не надано письмових доказів, згідно яких можна встановити точну дату передання такої заяви від ДНАП до відповідача.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Одеській області, через Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, із заявою від 02.09.2020 про затвердження проекту землеустрою. При цьому, щодо дати реєстрації такої заяви в Управлінні представник свідомо не зазначає.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, враховуючи дату отримання заяви ДНАП (08.09.2020 р.) та дату винесення спірного у справі наказу (05.10.2020 р.), суд дійшов висновку про пропуск відповідачем встановленого законом двотижневого строку на розгляд заяви позивача про затвердження проекту землеустрою, що є підставою для задоволення позову в цій частині.

На спростування таких висновків відповідач доказів не надав.

Однак, у позові позивач просить визнати протиправними дії щодо саме "ненаданні адміністративної послуги по заяві". Щодо обраного позивачем способу захисту, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування".

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" № 48939/99, "Moskal v. Poland" № 10373/05).

Враховуючи зазначене суд вважає доведеним факт пропуску відповідачем двотижневого строку на розгляд заяви позивача. Проте, суд зауважує, що звертаючись з даним позовом, позивачем сформульовано позовну вимогу, як визнання протиправними дій щодо не надання адміністративної послуги, натомість така послуга була надана, що підтверджується спірним наказом.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.04.2018 р. у справі №П/9901/137/18 (800/426/17), під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Отже відповідач допустив порушення двотижневого строку розгляду заяви позивача від 02.09.2020 року, оскільки наказ виданий 05.10.2020 року, а відтак протиправними є не дії (як зазначає позивач), а бездіяльність відповідача щодо своєчасного не розгляду його заяви. Заперечень чи то пояснень з приводу тривалості розгляду заяви позивача про затвердження проекту землеустрою відповідач у відзиві також не наводить.

Отже, доводи позивача про порушення відповідачем строку розгляду його заяви про затвердження проекту землеустрою є обґрунтованими.

Відповідач за наслідками розгляду заяви про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки має право прийняти одне з рішень, - затвердити проект землеустрою чи відмовити у затвердженні такого проекту. Отже, суд зазначає, що належним способом захисту порушеного права, з огляду на обставини справи, є визнання бездіяльності відповідача саме з приводу своєчасного не розгляду заяви позивача. Оскільки адміністративна послуга полягає у розгляду заяви позивача, а відтак своєчасний не розгляд її є протиправною бездіяльністю відповідача.

Таким чином, належним способом захисту порушеного права позивача в цій частині є визнання протиправною бездіяльністю відповідача щодо своєчасного не розгляду заяви про затвердження проекту землеустрою.

Щодо правомірності наказу від 05.10.2020 року №516-УБД, суд зазначає наступне.

Зі змісту спірного наказу, суд убачає, що він прийнятий з підстави відсутності підстав для розробки документації із землеустрою.

Позивач наполягає на тому, що розробив проект землеустрою за принципом "мовчазної згоди".

Як свідчать матеріали справи, наказом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 19.05.2020 р. №15-9015/13-20-СГ позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою (а.с.157).

28.10.2020 р. до суду від позивача надійшла заява, до якої було додано копію проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуально садівництва (код згідно КВЦПЗ: 01.05) на території Молодіжненської сільської ради (за межами населеного пункту) Овідіопольського району Одеської область, розробленого ФОП ОСОБА_2 (а.с.53-118).

Як зазначено у пояснювальній записці до вказаного проекту землеустрою, позивач не отримавши від Головного управління Держгеокадастру в Одеській області відповідь на свою заяву від 17.04.2020 р., уклав договір з ФОП ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки №299/ПР-МЗ від 15.06.2020 р., та відповідно до п.7 ст.118 Земельного кодексу України повідомив Головне управління Держгеокадастру в Одеській області листом-повідомленням від 15.06.2020 р. про укладення такого договору та початок розробки проекту землеустрою (а.с.59).

Посилаючись на право замовити розроблення проекту землеустрою за принципом "мовчазної згоди" позивач посилається на правову позицію ВС у справах №814/741/16 від 31.01.2018 р. та №803/3703/16 від 14.03.2018 р.. Проте, суд зауважує, що обставини наведені у зазначених рішеннях відмінні від обставин у даній справі, а тому суд відхиляє такі посилання позивача.

Верховний Суд постановою від 14 березня 2018 року задовольнив касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2016 і ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2017 скасував, а в задоволенні позову відмовив повністю зазначивши про право особи за "мовчазної згоди" замовити розроблення проекту землеустрою.

Постанова Верховного Суду вмотивована тим, що ненадання відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні у встановлений строк не перешкоджає розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки особа має право замовити розробку такого проекту самостійно. Звертаючись до суду з позовом зобов`язати Головне Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надати дозвіл на виготовлення документації із землеустрою, позивач намагався усунути перешкоду у реалізації його прав, якої у дійсності немає. Натомість, відповідно до частини десятої статті 118 ЗК України рішенням, яке може порушити права особи і яке може бути оскаржене до суду, може вважатися рішення про відмову органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду.

Отже Верховний Суд у складі колегії суддів у справі №804/3703/16 (провадження №К/9901/1529/17) дійшов висновку, що дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням, без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність. Відтак, відмова відповідного органу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, навіть якщо вона, на думку особи, є протиправною, не має наслідком порушення прав та інтересів особи, яка має намір отримати земельну ділянку.

Проте Верховний Суд у складі суддів Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 17.12.2018 у справі №509/4156/15-а адміністративне провадження №К/9901/7504/18 відступив від вказаного висновку Верховного Суду з огляду на таке.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 р. № 2768-III (надалі ЗК України), а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Відповідно до пункту б частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (підпункт в) частини 3 статті 116 ЗК України).

У статті 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення садівництва не більше 0,12 гектара.

Відтак, позивач як громадянин України має право на набуття права власності на земельну ділянку для ведення садівництва.

Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено у статті 118 ЗК України.

Відповідно до частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

У частині сьомій статті 118 ЗК України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частинами 10 та 11 статті 118 ЗК України встановлено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

При цьому суд зазначає, що ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує. Тобто, відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає такі послідовні стадії:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення.

Аналіз наведених норм права, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, свідчить, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність. Відсутність рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрої дії унеможливлює отримання земельної ділянки.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого "земельного" питання. У світлі вимог частини 2 статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

За такого правового регулювання суд вважає, що відмова органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою фактично створює перешкоди для подальшого позитивного вирішення питання на користь особи, яка замовила і розробила проект землеустрою всупереч відмові у наданні такого дозволу, а тому може бути предметом судового оскарження.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС України.

Крім того, що за такого правового підходу, який висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів у постанові від 14.03.2018 р. у справі №804/3703/16 (провадження №К/9901/1529/17), втрачається сенс у першій стадії земельно-правової процедури щодо звернення особи за отриманням дозволу та безпосередньо його отримання, тобто позбавляє цю дію її юридичного (правового) значення.

Частина 10 статті 118 ЗК України у взаємозв`язку із положеннями КАС України і конституційним правом особи на судовий захист, свідчить те, що відмова органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою може бути предметом судового оскарження, оскільки, фактично, створює перешкоди для подальшого позитивного вирішення питання на користь особи, яка замовила і розробила проект землеустрою всупереч відмові у наданні такого дозволу.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 р. у справі №755/10947/17 сформовано правову позицію, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Відтак, при вирішенні справи суди першої та апеляційної інстанції повинні застосовувати останню правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Таким чином, наявність відповідного рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є самостійною підставою (перешкодою) для неможливості позитивного вирішення питання про затвердження проекту землеустрою.

Оскільки, станом на день винесення наказу від 05.10.2020 р. №516-УБД відсутнє позитивне рішення щодо надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою, відтак вищевказаний наказ винесений відповідачем в межах повноважень, визначених законом.

Враховуючи зазначене, суд відхиляє доводи позивача щодо протиправності оскаржуваного наказу з зв`язку із розробкою проекту землеустрою "мовчазної згоди" та з цього приводу зауважує, що "принцип мовчазної згоди", визначений статтями 118 та 123 ЗК України, передбачає виключно право громадянина замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та жодним чином не позбавляє його права на отримання від уповноваженого органу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання дозволу або відмови.

Враховуючи це, суд дійшов висновку, що спірний наказ був прийнятий відповідачем у межах та у спосіб, визначений законом України, а тому відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

Згідно пунктом 23 частини 1 статті 4 КАС України похідна позовна вимога вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

За правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 14.03.2017 року у справі №П/800/559/16, вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.

Позовна вимога про зобов`язання затвердити проект землеустрою є похідною від позовної вимоги щодо скасування спірного рішення.

Враховуючи висновок суду про відмову в задоволенні позову в частині визнання протиправним та скасування наказу від 05.10.2020 р. №516-УБД, позовна вимога про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою також не підлягає задоволенню.

Також, не підлягає задоволенню і вимога про встановлення звіту про виконання судового рішення, оскільки дане рішення не є зобов`язального характеру.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до частин 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій (а.с.24), а інших витрат, пов`язаних з розглядом справи судом не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі суд не вирішує.

Керуючись ст.ст.132, 139, 242-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру в Одеській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою від 02.09.2020 року з порушенням двотижневого строку, встановленого статтею 118 Земельного кодексу України.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, встановленому ст.255 КАС України та може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України.

Згідно пп.15.5 п.15 Розділ VII Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Л.І. Хилько