Справа № 823/225/17
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/225/17 Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Каліновська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 23 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Черкаській області про визнання неправомірною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Черкаській області, в якому просив визнати неправомірною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 20.10.2016 №23-07-20/0415-382.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що із своїми працівниками позивач уклав трудові договори, а частина осіб виконують послуги у відповідності до укладених з ними цивільно-правових договорів.

Відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначив, що перевіркою було встановлено порушення позивачем вимог законодавства про працю, до нього правомірно застосовано санкції у вигляді штрафу та винесено постанову від 20.10.2016 №23-07-20/0415-382.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2017 апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 задоволено, постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 23.03.2017 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Черкаській області від 20.10.2016 №23-07-20/0415-382.

За наслідками касаційного оскарження, постановою Верховного Суду від 13.10.2020 касаційну скаргу Управління Держпраці у Черкаській області задоволено частково, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2017 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив про неприйняття висновків суду апеляційної інстанції щодо відсутності в діях ФОП ОСОБА_1 порушень законодавства про працю, які ґрунтуються лише на посиланні на постанову Городищенського районного суду Черкаської області від 20.12.2016 у справі № 691/1139/16. Апеляційний суд не дослідив зміст таких договорів з метою надання оцінки на предмет наявності ознак трудової чи цивільно-правової угоди, враховуючи специфіку діяльності з прибирання приміщень за певних умов та відмінних обставин. Крім того, згідно з частиною 4 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно з дотриманням вимог цього Закону обирає форми його організації: введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером; користування послугами спеціаліста з бухгалтерського обліку, зареєстрованого як підприємець, який здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи; ведення на договірних засадах бухгалтерського обліку централізованою бухгалтерією або підприємством, суб`єктом підприємницької діяльності, самозайнятою особою, що провадять діяльність у сфері бухгалтерського обліку та/або аудиторської діяльності; самостійне ведення бухгалтерського обліку та складання звітності безпосередньо власником або керівником підприємства. Ця форма організації бухгалтерського обліку не може застосовуватися на підприємствах, звітність яких повинна оприлюднюватися, та в бюджетних установах. Відтак, суду необхідно надати оцінку організації бухгалтерського обліку у ФОП ОСОБА_1 та дослідити докази, що підтверджують або спростовують наявність трудових відносин з бухгалтером ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги, клопотання відповідача про розгляд справи за відсутності його представника та відсутність клопотань від позивача про розгляд справи за його участю, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантину на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на адресу управління Держпраці у Черкаській області надійшов лист громадянки ОСОБА_3 від 18.08.2016 про проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 щодо здійснення діяльності без укладання трудових договорів з працівниками (а.с.53 т.1).

Листом Державної служби України з питань праці №9206/4.1/4.2-ДП-16 від 07.09.2016 надано згоду управлінню Держпраці у Черкаській області на проведення позапланової перевірки позивача (а.с.54 т.1).

На підставі наказу від 12.09.2016 №245-Н (а.с.55 т.1) та направлення від 12.09.2016 №1271 (а.с.10 т.1) посадовою особою управління Держпраці у Черкаській області в період з 04.10.2016 по 06.10.2016 було проведено перевірку позивача з питань додержання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне страхування, результати якої оформлені актом №23-07-20/0415 (а.с.11-17 т.1), в якому зафіксовано порушення позивачем вимог чинного законодавства про працю, а саме:

- робота консультанта по товарах ОСОБА_4 та прибиральниці ОСОБА_5 мають ознаки трудових відносин, чим порушено ст. 24 КЗпП України;

- виконання ОСОБА_6 роботи з ведення бухгалтерського обліку без укладення трудового договору чи цивільно-правової угоди, чим порушено вимоги ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України.

На підставі вказаного акту перевірки, управлінням Держпраці у Черкаській області винесено постанову від 20.10.2016 №23-07-20/0415-382 про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 130500,00 грн. (а.с.20 т.1).

Вважаючи вказану постанову незаконною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що оскаржувана постанова управління Держпраці у Черкаській області від 20.10.2016 №23-07-20/0415-382 про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 у розмірі 130500 грн. є правомірною та скасуванню не підлягає.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці, Цивільним кодексом України, яким регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №96 від 11 лютого 2015 року затверджено Положення про Державну службу України з питань праці, відповідно до п.1 якого Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, крім іншого, з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Управління Держпраці у Черкаській області від 20.10.2016 №23-07-20/0415-382 на позивача накладено штраф внаслідок порушення останнім вимог ч.1, 3 ст.24 КЗпП України на підставі пп.54 п.4 Положення про Державну службу України з питань праці та абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, від 13.06.2019 у справі №815/954/18, від 04.09.2019 у справі №480/4515/18 та від 26.09.2019 у справі № 0440/5828/18.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.5 ст.353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

З постанови Верховного Суду від 13.10.2020 року у рамках даної адміністративної справи вбачається, що підставою для скасування рішення апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції є те, що апеляційний суд не дослідив зміст договорів, укладених позивачем з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та правовідносини виконання ОСОБА_6 роботи з ведення бухгалтерського обліку, з метою надання оцінки на предмет наявності ознак трудової чи цивільно-правової угоди, враховуючи специфіку діяльності з прибирання приміщень за певних умов та відмінних обставин. Крім того, згідно з частиною 4 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно з дотриманням вимог цього Закону обирає форми його організації: введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером; користування послугами спеціаліста з бухгалтерського обліку, зареєстрованого як підприємець, який здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи; ведення на договірних засадах бухгалтерського обліку централізованою бухгалтерією або підприємством, суб`єктом підприємницької діяльності, самозайнятою особою, що провадять діяльність у сфері бухгалтерського обліку та/або аудиторської діяльності; самостійне ведення бухгалтерського обліку та складання звітності безпосередньо власником або керівником підприємства. Ця форма організації бухгалтерського обліку не може застосовуватися на підприємствах, звітність яких повинна оприлюднюватися, та в бюджетних установах. Відтак, суду необхідно надати оцінку організації бухгалтерського обліку у ФОП ОСОБА_1 та дослідити докази, що підтверджують або спростовують наявність трудових відносин з бухгалтером ОСОБА_2 .

Колегія суддів зазначає, що з аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.

Характерними ознаками трудових відносин є:

- систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат);

- підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку;

- виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 "Класифікатор професій", затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327;

- обов`язок роботодавця надати робоче місце;

- дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.

Взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами ст. 208 Цивільного кодексу України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Отже, основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Зокрема, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегульоване - чинним законодавством України.

Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а, 13.06.2019 у справі №815/954/18.

Судом апеляційної інстанції ухвалою від 02.11.2020витребувано у позивача належним чином засвідчені копії податкової та фінансової звітності, що подавалась ним до контролюючих органів в період жовтень-листопад 2016 року; договору (угоди) з ОСОБА_6 про надання послуг з допомоги та консультування щодо бухгалтерського обліку; докази обраної форми організації ведення бухгалтерського обліку відповідно до ч.2 ст. Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в жовтні 2016 року і встановлено строк для подання вказаних доказів до 01 грудня 2020 року.

Зазначена ухвала отримана позивачем 10.11.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення (а.с.6 т.2), та 25.11.2020 до суду надійшли заперечення позивача, однак витребувані докази позивачем до суду надано не було. Будь-яких пояснень щодо неможливості надати до суду витребуваних доказів не наведено.

Разом з тим, з аналізу наявних в матеріалах справи цивільно-правових угод, укладених позивачем з фізичними особами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.23-24 т.1) вбачається, що їх предметами є: послуги виконання обов`язків прибиральниці ( ОСОБА_5 ) та послуги консультанта по товарах ( ОСОБА_4 ), тобто є процес праці, а не її кінцевий результат, оскільки вищевказані фізичні особи систематично виконували певні трудові функції відповідно до визначеного виду виконуваної роботи, у встановлений строк. При цьому, в укладених цивільно-правових угодах не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов`язання виконувати роботи (надавати послуги), тобто праця за цими договорами не є юридично самостійною, а здійснюється у межах господарської діяльності позивача з систематичним виконанням трудових функцій, що підтверджується отриманням оплати за виконану роботу щомісячно за фактичний період часу. В самих цивільно-правових угодах не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів тощо. Таким чином, цивільно-правові угоди, укладені позивачем з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - мають ознаки трудового характеру. З актів приймання-передачі виконаних робіт до вищезгаданих цивільно-правових угод вбачається, що гр. ОСОБА_5 , гр. ОСОБА_4 виконувались послуги із виконання обов`язків прибиральниці та послуги консультанта по товарах, викладання товарів на прилавок, які за своєю суттю є трудовими обов`язками.

Також, позивач самостійно визначає, що ОСОБА_6 допомагала і консультувала його з бухгалтерського обліку, при цьому доказів того, що відповідні консультації були разовими, чи здійснювались на підставі цивільно-правових угод до суду надано не було.

На вимогу суду позивачем не надано доказів, з яких можливо встановити форму ведення ним бухгалтерського обліку, зокрема, введення до штату підприємства посади бухгалтера чи користування послугами спеціаліста з бухгалтерського обліку, або ведення на договірних засадах бухгалтерського обліку самозайнятою особою, що провадить діяльність у сфері бухгалтерського обліку чи самостійного ведення бухгалтерського обліку та складання звітності безпосередньо власником або керівником підприємства.

Отже, будь-яких доказів на підтвердження відсутності трудових відносин з бухгалтером ОСОБА_2 , або оформлення таких відносин у встановлений законодавством спосіб, шляхом укладання трудового договору, позивачем до суду надано не було, вимоги ухвали суду про витребування відповідних доказів позивачем не виконано без наведення поважних підстав, або обставин, які унеможливили виконання вказаної ухвали суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, під час дослідження судом обставин щодо законності та правомірності постанови управління Держпраці у Черкаській області від 20.10.2016 №23-07-20/0415-382 застосуванню підлягає саме законодавство, що було чинне на момент виникнення спірних правовідносин, а тому колегія суддів відхиляє посилання апелянта на пом`якшення відповідальності за встановлене відповідачем правопорушення внаслідок внесення Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» змін до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, внаслідок яких юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

З огляду на викладені обставини, за наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 13.10.2020 в рамках даної справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо законності і правомірності постанови управління Держпраці у Черкаській області від 20.10.2016 №23-07-20/0415-382 та відсутності підстав для її скасування.

Відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зокрема, в п.30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, зазначено, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно п.29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод не можна розуміти як такий, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 23 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови складено 24 грудня 2020 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма