Справа № 344/5298/20
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 рокуСправа № 344/5298/20 пров. № А/857/15315/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большкової О.О., Курильця А.Р.,

при секретарі судового засідання Хомича О.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2020 року (суддя Ковалюк І.П., м.Івано-Франківськ, повне судове рішення складено 30 жовтня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Богородчанського відділення поліції Надвірнянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області та начальника сектору реагування патрульної поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області капітана поліції Гоцанюка Степана Васильовича про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до Богородчанського відділення поліції Надвірнянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (далі ВП, ГУНП відповідно) та начальника сектору реагування патрульної поліції ГУНП капітана поліції Гоцанюка С.В. (далі Начальник сектору) в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 18.04.2020 серія БАА №329819 (далі Постанова) та закрити провадження по справі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2020 року позов задоволено. Скасовано Постанову. Провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито. Стягнути з ВП за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржило ГУНП, яке із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги наводячи окремі обставини справи вказує, що розглядуваний адміністративний позов заявлено до поліцейського та ВП, тобто до неналежних відповідачів. Зазначає, що ВП не є юридичною особою.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав. Просив відкласти розгляд справи у зв`язку із неможливістю забезпечення своєї явки та явки свого представника в судове засідання. Проте, доказів на підтвердження обставин неможливості прибути в судове засідання позивачем не надано.

Крім того, зважаючи на скорочені строки розгляду вказаної категорії справ, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідачами не доведено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), а тому Постанова підлягає скасування, а провадження у справі закриттю.

Такі висновки суду першої інстанції по суті спору відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, проте, судове рішення не може бути залишено без змін, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що о 13/15 год 18.04.2020 позивач, керуючи транспортним засобом марки «Mersedes-Bens», державний номерний знак НОМЕР_1 на авто дорозі Р-38 Богородчани-Гута, 8 км. Не увімкнув ближнє світло фар поза межами населеного пункту, а під час зупинки працівниками поліції не увімкнув аварійну сигналізацію, чим порушив пункти 9.8, 9.9 (Б) «Правил дорожнього руху» затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі ПДР).

На підставі наведеного, Начальником сектору винесено Постанову, згідно якої ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн (а.с.29).

Відповідно до пункту 9.8 ПДР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) з 1 жовтня по 1 травня на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар.

Згідно підпункту «б» пункту 9.9 ПДР аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена: у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар.

Відповідно до частини другої статті 122 КУпАП (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) порушення користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Частиною першою статті 40 Закону №580-VIII закріплено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху. Інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку повинна бути розміщена на видному місці.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи міститься лише оскаржувана Постанова, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП.

Разом з тим, належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП, зокрема, фото- відеозапис, яким зафіксовано адміністративне правопорушення, відповідачі, так само як і апелянт не надали.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП, а тому Постанова підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Щодо доводів апелянта відносно неналежного відповідача, то слід зазначити наступне.

Згідно статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Стаття 217 КУпАП передбачає, що посадові особи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, можуть накладати адміністративні стягнення, передбачені цим Кодексом, у межах наданих їм повноважень і лише під час виконання службових обов`язків. Перелік посадових осіб, які від імені органів, згаданих у пунктах .2, 5 статті 213 цього Кодексу, розглядають справи про адміністративні правопорушення, встановлюється законами України.

Відповідно до статті 222 КУпАП органи внутрішніх справ (Національна поліція) розглядають, зокрема, справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, зокрема, за частиною шостою статті 121 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень (частина друга статті 222 КУпАП).

Отже, працівники органів Національної поліції при розгляді справи про адміністративне правопорушення діють від імені органів Національної поліції.

Тому належним відповідачем, як суб`єктом владних повноважень у адміністративній справі щодо оскарження рішень (дій чи бездіяльності) у справі про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення щодо правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, повинен бути відповідний орган Національної поліції.

За пунктом 7 частини першої статті 4 КАС суб`єкт владних повноважень це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Оскільки відповідачем у цій справі виступає також і ВП в якому посаду Начальника сектору реагування займає Гоцанюк С.В., яким згідно оскаржуваної Постанови накладено адміністративне стягнення, то суд апеляційної інстанції вважає, що ВП у цій справі є належним співвідповідачем, незважаючи на відсутність статусу юридичної особи, яким як наведено вище може і не володіти суб`єкт владних повноважень.

Щодо висновків суду в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, то на думку апеляційного суду, суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про можливість стягнення таких у розмірі 2000 грн.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з частиною першою, пунктом першим частини третьої статті 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Зі змісту судового рішення видно, що судом стягнуто на користь позивач судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 2000 грн.

При цьому, такий висновок суду зроблений на підставі акта виконаних робіт (наданих послуг) від 24.04.2020, де вказано, що за підготовку позову до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про визнання протиправною та скасування Постанови, а також вчинення дій, які пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних прав та законних інтересів, які позивач отримав від адвоката Голуб Г.С., клієнт має понести витрати у вигляді 2000 грн. Відповідно до квитанції від 07.05.2020 ОСОБА_1 згідно акта виконаних робіт оплатив на користь адвоката 2000 грн (а.с.47-48).

За змістом статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування вказаного виду судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції враховує положення частини третьої статті 139 КАС, якою передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а також положення пункту 1 частини п`ятої статті 134 КАС, згідно якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з ВП на користь позивача 500 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції внаслідок невірного тлумачення норм процесуального права та без належної оцінки обставин справи дійшов помилкового висновку про можливість стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн, тому вказане рішення у цій частині з урахуванням висновків апеляційного суду щодо розглядуваної вимоги підлягає зміні шляхом зменшення таких витрат на суму 500 грн.

Керуючись статтями 271, 272, 286, 308, 310, 315-316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2020 року змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини цього рішення у такі редакції:

«Стягнути з Богородчанського відділення поліції Надвірнянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 500 (п`ятсот) гривень.».

В решті рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
А. Р. Курилець