Справа № 400/688/19
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2020-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/688/19
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

при секретарі Жигайлової О.Е.,

за участі представника апелянта - Труба К.Б.

представників відповідачів Лаухіна Д.Ф., Житарь Ю.І.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року, ухвалене в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження у м.Миколаєві у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Державної служби морського та річкового транспорту України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі відповідач 1, Укртрансбезпека) та Державної служби морського та річкового транспорту України (далі відповідач 2, Морська адміністрація) та з урахуваннням ухвали суду від 14.3.2019 року про відмову у відкиті провадження у справі, просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 17.01.2019 р. № 72-к;

- зобов`язати Державної служби України з безпеки на транспорті внести до трудової книжки відомості про скасування наказу від 17.01.2019 р. № 72-к;

- зобов`язати Державної служби України з безпеки на транспорті внести до трудової книжки відомості про звільнення позивача 18.01.2019 р. у зв`язку з переведенням до Державної служби морського та річкового транспорту України;

- зобов`язати Державної служби морського та річкового транспорту України внести до трудової книжки відомості про призначення позивача з 19.01.2019 р. на рівнозначну посаду до Чорноморського міжрегіонального управління Державної служби морського та річкового транспорту України;

- стягнути з відповідачів середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.01.2019р.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 22.09.2017 р. позивач працювала на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на водному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області. У вересні 2017 р. відбулась реорганізація Укртрансбезпеки з передачею функцій у сфері безпеки на морському та річковому транспорті Морській адміністрації. Позивач зазначає, що усі працівники Укртрансбезпеки, задіяні у сфері державного контролю та нагляду за безпекою на водному транспорті, були переведені до Морської адміністрації. Позивач заяву про переведення до Морської адміністрації подала 09.10.2018 р. У листопаді 2018 р. позивача попереджено про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штату. 17.01.2019 р. підписано наказ про звільнення позивача у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки. На момент звільнення позивача в Управлінні Укртрансбезпеки у Миколаївській області були вакансії, але позивачу їх не запропонували, а заяви позивача про перевід залишені без відповіді по суті. Позивач вважає, що саме на відповідачів як на суб`єктів владних повноважень покладено обов`язок її працевлаштування. Всі інші працівники відділу, в якому працювала позивач, переведені до Морської адміністрації та є вакантні посади. А відтак, позивач вважає, що її звільнення є незаконним.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що відповідач-1 був зобов`язаний та мав можливість перевести мене на іншу рівнозначну посаду або нижчу в управлінні Укртрансбезпеки в Миколаївській області. Апелянт зазначає що надала суду докази того, що відповідачами були переведені працівники не тільки відділу нагяду за безпекою на водному транспорті, але і на наземному, тому вакансії були не поодинокі, проте суд першої інстанції ці аргументи та доводи проігнорував.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна служба морського та річкового транспорту України зазначають, що для реалізації права на звільнення працівника у зв`язку з переведенням необхідними умовами є згода підприємства, куди планує переходити працівник, та згода підприємства, в якій він працює. При скороченні штату працівників роботодавець зобов`язаний запропонувати роботу виключно на тому самому підприємстві, за умови наявності вільної вакансії, а не на інших підприємствах. Також, зазначають, що питання правомірності не переведення ОСОБА_1 без конкурсу на посаду в новоутворений державний орган було предметом розгляду адміністративної справи №400/3076/18 та Верховним Судом надано оцінку діям Державної служби морського та річкового транспорту України щодо правомірності не переведення без конкурсу позивача, та зазначено що законодавство продержавну службу не зобов`язує роботодавця приймати за переведенням з іншого державного органу працівників, а таке переведення відбувається виключно за згодою керівників обох таких державних органів, а відтак відповідач зазначає, що у порядку ч.4 ст.78 КАС України такі обставини не підлягають доказуванню. Просять рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Державна служба України з безпеки на транспорті також надали відзив на апеляційну скаргу та зазначають, що для реалізації права на звільнення працівника у зв`язку з переведенням необхідними умовами є згода підприємства, куди планує переходити працівник, та згода підприємства, в якій він працює. При скороченні штату працівників роботодавець зобов`язаний запропонувати роботу виключно на тому самому підприємстві, за умови наявності вільної вакансії, а не на інших підприємствах. Відповідач звертає увагу, що позивач не оскаржує процедуру звільнення із займаної посади, а оскаржує фактично дії Уктрансбезпеки, що при звільненні не було запропоновано їй рівнозначну посаду у новоутвореній установі Морській організації. Просять рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач на відзив Державної служби морського та річкового транспорту України надали клопотання, яким просять залучити до матеріалів справи повний текст звіту рахункової палати. Затверджений рішенням Рахункової палати від 15.11.2017 року №23-1.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2020 року розгляд справи призначено в режимі відеоконференції.

01.10.2020 року Державна служба морського та річкового транспорту України на виконання протокольної ухвали суду від 09.09.2020 року надали до суду копію наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 26.04.2018 року №3 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2018 рік», постанову КМУ від 06.09.2017 року №109 «Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України» (в ред. від 08.09.2018).

05.10.2020 року Державна служба України з безпеки на транспорті надали клопотання про долучення документів до матеріалів справи. Також, зазначають що відповідно до штатного розпису Укратрансбезпеки від 19.02.2018 року налічують 28 штатних посад, із яких відділ державного контролю та нагляду за безпекою на водному транспорті має 7 посад. Відповідно до штатного розпису Укратрансбезпеки від 05.10.2018 року чисельність штату скоротилась до 19 штатних посад. Звертають також увагу, що судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач не оскаржує процедуру звільнення із займаної посади, а оскаржує фактично дії Уктрансбезпеки, що при звільненні не було запропоновано їй рівнозначну посаду у новоутвореній установі Державній службі морського та річкового транспорту. Крім цього, зазначають про те, що ОСОБА_1 відповідно до наказу Уктрансбезпеки від 22.09.2017 року №1884-к була переведена на посаду головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на водному транспорті з метою врегулювання конфлікту інтересів.

22.12.2020 року Державна служба України з безпеки на транспорті надали до суду пояснення та просять залучити до матеріалів справи додаткові документи. В поясненнях зазначають, що чоловік позивача є ФОП, основним видом діяльності якого є здійснення внутрішніх перевезень пасажирів автобусами, що підтверджує наявність конфлікту інтересів, відповідно до п.5 ч.1 ст. Закону України «Про запобігання корупції», тому пропозиція ОСОБА_1 рівнозначної посади на наземному транспорті призведе до виникнення конфлікту інтересів, тому була неможлива.

23.12.2020 року до сду надійшли додаткові письмові пояснення від Державної служби України з безпеки на транспорті в яких зазначають, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню, оскільки немає вимоги про поновлення на роботі, що є обов`язковою умовою для виплати кошів за час вимушеного прогулу. Також, зазначають про стягнення середнього заробітку не більш ніж за один рік при наявності вини працівника.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

В судових засіданнях суду апеляційної інстанції сторони надали свої пояснення та не заперечували щодо закінчення розгляду справи в порядку письмового провадження.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працювала в системі державного контролю при Міністерстві транспорту та зв`язку, а потім при Міністерстві інфраструктури України з 2005 р.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.09.2017 р. № 1095 «Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України» створено Державну службу морського та річкового транспорту України, у зв`язку з чим з Державної служби України з безпеки на транспорті виключені функції з реалізації державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті та зменшено граничну чисельність Укртрансбезпеки на 226 осіб.

Зі структури та штатного розпису Укртрансбезпеки на 2018 р., введених в дію наказом від 05.10.2018 р. № 805, виключено посаду головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на водному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області, яку займала позивач.

З 09.10.2018 р. позивач почала звертатися до керівництва Укртрансбезпеки з заявами про переведення її до Морської адміністрації (т. 1 а. с. 21-23, 25), а 07.11.2018 р. позивач звернулася з аналогічною заявою і до керівництва Морської адміністрації (т. 1 а. с. 26).

Листом від 23.10.2018 р. Відповідач 1 (Державна служби України з безпеки на транспорті) повідомив позивача, що Морська адміністрація є новоутвореною організацією та не є правонаступником Укртрансбезпеки, тому для переведення необхідно надати рішення керівника Морської адміністрації (т. 1 а. с. 27).

05.11.2018 р. позивача попереджено про наступне звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, роз`яснено право звільнення за власним бажанням, за угодою сторін або за переведенням до іншого підприємства, установи, організації (т. 1 а. с. 24).

Наказом голови Укртрансбезпеки від 17.01.2019 р. № 72-к позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на водному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області з 18.01.2019 р. у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки (т. 1 а. с. 39).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачем дотримано процедуру звільнення позивача у зв`язку зі скороченням чисельності штату.

Колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18.

Так, як вбачається з матеріалів справи відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції зазначив про те, що бездіяльність Укртрансбезпеки та Морської адміністрації щодо переведення позивача була оскаржена до суду, та прийнято рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 р. по справі № 400/3076/18, яким у задоволенні позову про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання негайно здійснити переведення позивача до Морської адміністрації на рівноцінну посаду відмовлено, зазначене рішення переглянуті апеляційною та касаційною інстанціями та залишено без змін.

Також, щодо скасування Наказу № 72-к суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 своєчасно була попереджена письмово про чисельне скорочення штату працівників. 05.11.2018 р. позивача попереджено про наступне звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, роз`яснено право звільнення за власним бажанням, за угодою сторін або за переведенням до іншого підприємства, установи, організації. Через два місяці 17.01.2019 р. відповідачем 1 винесено наказ № 72-к про звільнення позивача.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено та не заперечувалось сторонами під час розгляду справи, відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення.

Проте, колегія суддів зазначає, що відповідачем не виконано обов`язок, щодо надання пропозицій про всі наявні вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

Колегією суддів встановлено, що позивачу не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, що свідчить про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України.

Таким чином, позивача звільнено з роботи відповідно до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 17.01.2019 р. № 72-к з порушенням статей 43, 49-2 КЗпП України, що згідно зі статтею 235 КЗпП України є підставою для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 не було запропоновано посади в Управлінні Укртрансбезпеки, у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки під час звільнення позивача питання наявності або відсутності конфлікту інтересів не розглядалось, доказів щодо розгляду питання, пов`язаного з конфліктом інтересів ОСОБА_1 при здійсненні нею професійних обов`язків саме під час звільнення,відповідачем не надано. Не надано відповідачем доказів і того, що ОСОБА_1 пропонувалась будь-яка інша посада на підприємстві.

В судовому рішенні суду першої інстанції та у відзивах на апеляційну скаргу зазначається, що позивач не оскаржує, процедуру ліквідації відділу державного контролю та нагляду за безпекою на водному транспорті Укртрансбезпеки, не оскаржує Позивач і Наказ Укртрансбезпеки від 05.10.2018 р. № 805, яким введено в дію структуру та штатний розпис Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік, згідно якого у структурі Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області відсутній відділ у якому працювала позивач.

Судова колегія з цього вважає за необхідне зазначити наступне.

Приписами ч.2 ст. 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Більше того, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч.2 ст. 9 КАС України).

У постановах ВСУ та ВС неодноразово встановлювалось, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникав би необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог для ефективного захисту прав, свобод, інтересів ОСОБА_1 , оскільки позивача звільнено з роботи відповідно до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 17.01.2019 р. № 72-к з порушенням статей 43, 49-2 КЗпП України, що згідно зі статтею 235 КЗпП України є підставою для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Приходячи до такого висновку, колегія суддів зазначає, що з наведених вище правових норм, а саме ч. 2, 7 ст. 235 КЗпП України та п. 2, 8 Постанови № 100, також вбачається, що при постановленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку середньоденної заробітної плати такого працівника за останні два місяці, що передували звільненню, помноженої на кількість робочих днів вимушеного прогулу, у відповідності з графіком роботи підприємства.

Згідно довідки про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 , яка знаходиться в матеріалах справи на аркуші справи 82 тому 2, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за листопад, грудень 2018 року перед звільненням складає 6724,72 грн., а саме 6889,64 грн. за листопад 22 робочих дні та 6559,80 грн. за грудень 19 обочих днів. Середньоденна заробітна плата складає 328,04 грн.

Визначення виплат за вимушений прогул здійснюється шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, що утворюють вимушений прогул. За період з 18.01.2019 року по 23.12.2020 року кількість робочих днів складає 485 дня.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає стягненню за вимушений прогул за період з 18.01.2019 року по 23.12.2020 року складає 159099,40 грн.

Решта доводів та заперечень учасників справи, врахована судом апеляційної інстанції при винисені зазначеного рішення, висновків суду викладених у цій постанові не спростовують. Колегією суддів надана оцінка усім матеріалам та доводам наданими сторонами та врахована при винесені зазначеної постанови. Колегія суддів зазначає, що для повного та ефективного захисту прав, свобод, інтересів ОСОБА_1 , необхідно вийти за межі позовних вимог та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 17.01.2019 р. №72-к; поновити ОСОБА_1 на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. В іншій частині позовних вимог судова колегія погоджуться з висновками суду першоїі інстанції про їх безпідставність, тому у їх задоволенні слід відмовити

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи наведені положення діючого законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення припустився порушень норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 17.01.2019 р. №72-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на водному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області.

Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 18.01.2019 року по 23.12.2020 року у розмірі 159099,40 грн. (сто п`ятдесят дев`ять тисяч дев`яноста дев`ять гривень 40 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик