Справа № 826/3300/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року м. Київ № 826/3300/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді-доповідача Келеберди В.І., суддів Амельохіна В.В., Качура І.А., розглянувши в порядку письмового провадження заяву про перегляд за виключними обставинами постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до 1. Чернігівська обласна прокуратура,

2. Офісу Генерального прокурора,

про зобов`язання провести перерахунок заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами та просить: скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року в адміністративній справі №826/3300/17 за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Чернігівської області (далі - відповідач 1), Генеральної прокуратури України про зобов`язання здійснити перерахунок заробітної плати та стягнення коштів; ухвалити нову постанову, якою:

- зобов`язати прокуратуру Чернігівської області нараховувати заробітну плату прокурору Ніжинської місцевої прокуратури ОСОБА_1 з 01 січня 2017 року відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру», виходячи з наступних складових - посадового окладу розміром 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, премії розміром не менше 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці, надбавки за вислугу років розміром 15 відсотків посадового окладу з подальшим збільшенням відповідно до наявного стажу роботи;

- стягнути з прокуратури Чернігівської області на користь ОСОБА_1 суму недонарахованої плати за січень, лютий, березень, квітень травень і червень 2017 року як різницю між фактично отриманою заробітною платою.

Обґрунтовуючи заяву, позивач зазначає, що рішенням Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року (справа №1-223/2018(2840/18) визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, які передбачають, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VIІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Посилаючись на те, що відмовляючи у задоволенні позову суди першої та апеляційної інстанцій виходили з положень законодавства, які у подальшому визнані неконституційними, то посилаючись на положення пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України позивач вважає, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року підлягає скасуванню за наявністю виключних обставин.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2020 року відкрито провадження за виключними обставинами в адміністративній справі №826/3300/17, визначено розгляд заяви здійснювати колегією у складі трьох суддів у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено судове засідання на 16 червня 2020 року, запропоновано учасникам справи подати до суду письмові пояснення стосовно заяви про перегляд постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року.

Протоколом автоматичного визначення від 28 травня 2020 року визначено склад колегії для розгляду справи: суддя-доповідач - Келеберда В.І., судді Качур І.А., Амельохін В.В.

Визначаючись із суб`єктним складом учасників даної справи, суд зазначає, що згідно з пунктом 1 наказу Генерального прокурора від 27 грудня 2019 року №358 «Про окремі питання забезпечення початку роботи Офісу Генерального прокурора» наказано перейменувати юридичну особу «Генеральна прокуратура України» в «Офіс Генерального прокурора» без змін ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. При цьому зміна найменування юридичної особи не свідчить про наявність ознак правонаступництва, у разі, якщо ідентифікаційний код цієї юридичної особи залишився незмінним. Згідно з Реєстром, наразі за кодом зареєстровано державну організацію - Офіс Генерального прокурора.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність продовження розгляду справи з належною назвою відповідача 2 - Офіс Генерального прокурора відповідно до актуальної назви державної організації за кодом (далі - відповідач 2).

Також 01 грудня 2020 року до суду надійшов лист Чернігівської обласної прокуратури стосовно перейменування Прокуратури Чернігівської області на Чернігівську обласну прокуратуру, що підтверджується наданими додатками, зокрема, наказом Офісу Генерального прокурора №410 від 03 вересня 2020 року «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур, наказом Офісу Генерального прокурора №414 від 08 вересня 2020 року «Про день початку роботи обласних прокуратур».

Виходячи з наданих документів вбачається, що юридичну особу «Прокуратура Чернігівської області» перейменовано без зміни ідентифікаційного коду особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у «Чернігівську обласну прокуратуру», днем початку роботи обласних прокуратур визначено 11 вересня 2020 року.

За встановлених обставин суд дійшов висновку про необхідність продовження розгляду справи з належною назвою відповідача 1 - Чернігівська обласна прокуратура, відповідно до актуальної назви державної установи.

Судове засідання 16 червня 2020 року не відбулося, відповідачем 1 подано до суду письмові пояснення щодо заяви позивача, у яких зазначено, що дія положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, які передбачають, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697- VIІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, втратила чинність з 26 березня 2020 року (з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №6-р/2020), тому не поширюються на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Відповідачем 2 надані письмові пояснення від 14 липня 2020 року, у яких висловлена позиція тотожна позиції відповідача 1.

В судовому засіданні 14 липня 2020 року позивачем та представником відповідача 2 надані пояснення по суті спору, з урахуванням думки учасників процесу суд перейшов до розгляду заяви в порядку письмового провадження.

Оцінюючи доводи відповідачів стосовно відсутності підстав для перегляду рішення у зв`язку з виключними обставинами, суд виходить з того, що відповідно до статті 152 Конституції України закони чи інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Редакція Кодексу адміністративного судочинства України, що діяла до 15 грудня 2017 року у частині другій статті 245 визначала лише перелік підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами. З прийняттям Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року Кодекс адміністративного судочинства України зазнав суттєвих змін і його було викладено у новій редакції (набрав чинності з 15 грудня 2017 року). Серед іншого з`явився інститут «виключних обставин». Частину обставин, які раніше належали до нововиявлених, було віднесено до виключних.

Зокрема, відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (у новій редакції) підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконано.

Інститут виключних обставин має на меті забезпечення перегляду судових рішень, ухвалених з порушеннями, що мали суттєвий вплив на вирішення справи. Визнання закону неконституційним, не застосування судом конституційного закону, злочинні дії судді, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом - усе це свідчить про помилку з боку держави та підриває довіру до судового рішення. Щоб усунути цей сумнів судове рішення, навіть те, що набрало законної сили, може бути переглянуте за заявою учасника справи або іншої зацікавленої особи, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси чи обов`язки.

Отже, виключні обставини, зокрема такі, як неконституційність закону, застосованого під час вирішення справи, є, на думку суду, саме тими безспірними підставами, які повністю узгоджуються з публічним інтересом.

Правова природа виключних обставин, про які йдеться у частині п`ятій статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, виявляється вже у самій їх назві. Їх виключність свідчить про те, що вони є винятком з принципу юридичної визначеності. Виникнення цих обставин з достатнім степенем переконливості ставить під сумнів законність судового рішення, що не узгоджується ні з публічним інтересом, який уособлює держава, ні з приватним інтересом сторін, і є підставою для його перегляду за заявою зацікавленої особи.

Твердження відповідачів про те, що не може вважатися невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки воно не передбачає примусового виконання, не сприймається судом, оскільки логіка таких тверджень призводить до того, що особа, якій у задоволенні позову відмовлено (позивач), фактично позбавляється права на перегляд рішення з підстав визнання неконституційним закону, застосованого в цій справі. Це стосується навіть позивача, який пройшов усі інстанції в судах загальної юрисдикції, звернувся з конституційною скаргою до Конституційного Суду України і домігся визнання закону неконституційним - за такого підходу він не зможе розраховувати на перегляд рішення, тому інститут перегляду справи за виключних обставин фактично перестає діяти і втрачає практичне значення.

Виходячи з наведеного суд вбачає правові підстави для перегляду постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року у зв`язку з виключними обставинами за пунктом 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повертаючись до розгляду заяви позивача по суті суд зазначає, що згідно частини другої статті 368 Кодексу адміністративного судочинства України заява про перегляд судових рішень за виключними обставинами розглядається за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. В суді першої інстанції справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до відповідачів, обґрунтовуючи позовні вимоги, тим, що прокуратура Чернігівської області, у якій ОСОБА_1 проходить публічну службу, починаючи з січня 2017 року продовжувала нараховувати та виплачувати заробітну плату на підставі постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - Постанова №505). Водночас, частинами першою та третьою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIІІ від 06 грудня 2016 року, заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років, 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 01 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

Посилаючись на те, що застосування до правовідносин щодо оплати праці прокурорів положень Постанови №505 неможливе та суперечить чинному національному та міжнародному законодавству, позивач звернувся до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до прокуратури Чернігівської області, Генеральної прокуратури України про зобов`язання здійснити перерахунок заробітної плати та стягнення коштів - відмовлено повністю.

Зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року.

Разом з тим, Конституційним Судом України 26 березня 2020 року ухвалено рішення №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, відповідно до якого та, виходячи з низки юридичних позиції щодо порушеного питання, Конституційний Суд України дійшов таких висновків:

- в Україні діє прокуратура, яка здійснює підтримання публічного обвинувачення в суді, організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом; організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом (частини перша, друга статті 131-1 Конституції України).

Конституційний Суд України у Рішенні від 3 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 зазначив, що стале забезпечення фінансування, зокрема, органів прокуратури, робота якої тісно пов`язана з діяльністю судів, є однією з конституційних гарантій реалізації прав і свобод громадян, їх судового захисту (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини). Потреба у належному матеріальному забезпеченні прокурорів випливає з характеру покладених на них службових обов`язків у зв`язку з виконанням ними функцій держави, є гарантією незалежності їх діяльності у ефективному судовому захисті прав громадян.

У Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо ролі прокуратури в системі кримінального правосуддя, ухваленій на її 724-му засіданні 6 жовтня 2000 року, № Rec (2000)19 зазначено, що "у країнах, у яких прокуратура є незалежною від уряду, держава має вжити ефективних заходів для того, щоб гарантувати закріплення в законі суті й обсягу незалежності прокуратури" (пункт 14).

Отже, незалежність прокурорів не є прерогативою або наданим привілеєм, а є гарантією справедливого, неупередженого та ефективного здійснення ними своїх повноважень (своєї діяльності);

- згідно із частиною першою статті 16 Закону незалежність прокурора забезпечується, зокрема, забороною незаконного впливу, тиску чи втручання у здійснення повноважень прокурора (пункт 3); установленим законом порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності прокуратури (пункт 4); належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням прокурора (пункт 5).

Здійснюючи функції прокуратури, прокурор керується у своїй діяльності лише Конституцією та законами України (частина друга статті 16 Закону). Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, інші державні органи, їх посадові та службові особи, а також фізичні та юридичні особи і їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність прокурора та утримуватися від здійснення у будь-якій формі впливу на прокурора з метою перешкоджання виконанню службових обов`язків або прийняття ним незаконного рішення (абзац перший частини п`ятої статті 16 Закону).

Статтею 87 Закону встановлено особливості забезпечення функціонування прокуратури, які полягають у тому, що держава забезпечує фінансування та належні умови функціонування прокуратури і діяльності прокурорів; забезпечення функціонування системи прокуратури передбачає: визначення у Державному бюджеті України видатків на фінансування прокуратури не нижче рівня, що забезпечує можливість повного і незалежного здійснення нею повноважень відповідно до закону; законодавче гарантування повного і своєчасного фінансування прокуратури; гарантування достатнього рівня соціального забезпечення прокурорів.

Статтею 89 Закону визначено засади фінансування прокуратури: фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку; функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора. Відповідно до статті 90 Закону фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо ролі прокуратури в системі кримінального правосуддя, ухваленої на її 724-му засіданні 6 жовтня 2000 року, № Rec (2000)19 "держава повинна вжити заходів, щоб такі необхідні умови для служби, як заробітна плата, строк перебування на посаді і пенсія регулював закон, з урахуванням важливості роботи прокурорів та відповідного віку виходу на пенсію" (підпункт "г" пункту 5).

За Бордоською декларацією "Судді та прокурори у демократичному суспільстві", ухваленою спільно Консультативною Радою європейських суддів та Консультативною Радою європейських прокурорів 8 грудня 2009 року, "для забезпечення незалежного статусу прокурорів необхідно, зокрема, щоб умови оплати їх праці забезпечувалися гарантіями, передбаченими законом" (пункт 8).

Конституційний Суд України відповідно до своїх юридичних позицій, за якими метою нормативного регулювання, зокрема питань соціального захисту працівників прокуратури, є уникнення втручання інших органів влади в діяльність прокуратури; питання пенсійного забезпечення прокурорів має визначати Верховна Рада України законом, а не Кабінет Міністрів України підзаконним актом (абзаци шостий, восьмий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 13 грудня 2019 року № 7-р(ІІ)/2019);

- однією з необхідних передумов незалежної діяльності прокуратури, неупередженого, об`єктивного, безстороннього виконання прокурорами своїх функцій є заходи щодо їх юридичного захисту, належного рівня матеріального та соціального забезпечення прокурорів, які мають бути гарантовані таким чином, щоб не допустити тиску, що може спричинити вплив на прийняті ними рішення. Це може бути реалізовано лише шляхом визначення відповідним законом України належних умов для функціонування прокуратури та системи фінансування, у тому числі регулювання заробітної плати прокурора для забезпечення неупередженості при реалізації встановлених Конституцією та законами України повноважень.

Отже, заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом, а тому положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, є таким, що суперечить частині другій статті 131-1 Основного Закону України.

Конституційний Суд України зазначив, що "предмет регулювання Кодексу, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України… Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України" (абзаци шостий, восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020).

Відповідно до підпункту 5 пункту 63 розділу І Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VIII розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу доповнено, зокрема, пунктом 26, яким встановлене відмінне від спеціального нормативного регулювання заробітної плати прокурора, закріпленого частиною першою статті 81 Закону, за якою заробітна плата прокурора регулюється Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Наділивши Кабінет Міністрів України повноваженнями встановлювати порядок та розміри заробітної плати прокурора, законодавець запровадив відмінне від передбаченого положеннями статті 81 Закону нормативне регулювання заробітної плати прокурора.

Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу, згідно з яким норми і положення статті 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм Кодексу та Закону, а отже, є таким, що суперечить принципу верховенства права, передбаченого частиною першою статті 8 Конституції України.

Врешті, Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, Конституційним Судом України встановлена неконституційнійсть положення закону, а саме: окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, застосованого Окружним адміністративним судом міста Києва при вирішенні справи №826/3300/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до прокуратури Чернігівської області, Генеральної прокуратури України про зобов`язання здійснити перерахунок заробітної плати та стягнення коштів.

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві правовим приписам.

Конституційний суд України у своїх рішенням неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми й забезпечення того, щоб ситуація та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року № 174-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010).

Такий підхід узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у тому, що вирішуючи питання щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції, Суд велику увагу акцентує на дотриманні державами приписів «правової визначеності» і «правомірних або законних очікувань», та захисту прав людини через призму цих приписів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» та інші).

Пунктом 6.1 Європейської хартії про Закон «Про статус суддів» (Лісабон, 10.07.1998 р.) визначено, що рівень винагороди, яка виплачується суддям за виконання їх професійних обов`язків, повинен бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їх рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість.

У справі «Пічкур проти України» (заява №10441/06) ЄСПЛ вказав про те, що практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (також у рішеннях «Вілліс проти Сполученого Королівства, справа №36042/97).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (також у рішенні «Ван Раалте проти Нідерландів»).

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 15 жовтня 2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви» суд зазначив: вислів «коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв`язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставини (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об`єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги те, що відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, які визнані у подальшому неконституційними за рішенням Конституційного Суду України, суд вбачає правові підстави для перегляду та скасування постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року в адміністративній справі №826/3300/17.

Виходячи з положень частини першої статті 369 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення заяви про перегляд судового рішення з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1,2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, та скасування судового рішення, що переглядається, суд ухвалює постанову, якщо переглядалася постанова суду.

З урахуванням викладеного вище, підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зобов`язання Чернігівської обласної прокуратури здійснити нарахування заробітної плати прокурору Ніжинської місцевої прокуратури ОСОБА_1 з 01 січня 2017 року відповідно до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виходячи з таких складових: посадового окладу розміром 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; премії розміром не менше 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці; надбавки за вислугу років розміром 15 відсотків посадового окладу з подальшим збільшенням відповідно до наявного стажу роботи, з урахуванням різниці між належною до виплати сумою з фактично отриманою заробітною платою.

Окрім іншого суд зазначає, що позовні вимоги в частині стягнення з Чернігівської обласної прокуратури на користь позивача суми недонарахованої заробітної плати за січень - червень 2017 року задоволенню не підлягають, оскільки охоплюються іншими позовними вимогами, щодо яких суд вже дійшов висновку про їх обґрунтованість.

Виходячи з наведеного у сукупності, суд вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Керуючись статтями 72-77, 241-246, 255, 257-263, 361-369 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року в адміністративній справі за його позовом до Чернігівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про зобов`язання здійснити перерахунок заробітної плати та стягнення коштів - задовольнити частково.

2. Скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2017 року в адміністративній справі №826/3300/17 за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Чернігівської області, Офісу Генерального прокурора про зобов`язання здійснити перерахунок заробітної плати та стягнення коштів, та ухвалити нову постанову, якою:

- зобов`язати Чернігівську обласну прокуратуру здійснити нарахування заробітної плати прокурору Ніжинської місцевої прокуратури ОСОБА_1 з 01 січня 2017 року відповідно до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виходячи з таких складових: посадового окладу розміром 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; премії розміром не менше 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці; надбавки за вислугу років розміром 15 відсотків посадового окладу з подальшим збільшенням відповідно до наявного стажу роботи, з урахуванням різниці між належною до виплати сумою з фактично отриманою заробітною платою.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Судове рішення за наслідками провадження за виключними обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції.

З набранням законної сили новим судовим рішенням в адміністративній справі втрачають законну силу судові рішення інших адміністративних судів у цій справі.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 .

Відповідач 1: Чернігівська обласна прокуратура, адреса: 14000, м. Чернігів, вул. Князя Чорного, 9, .

Відповідач 2: Офіс Генерального прокурора, адреса: 01601, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, , тел. .

Суддя-доповідач В.І. Келеберда

Судді В.В. Амельохін

І.А. Качур