Справа № 826/8888/16
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8888/16 Суддя (судді) першої інстанції: Скочок Т.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив:

- визнати, що рішення відповідача від 19.05.2016 №05/2-14050-10 не містить об`єктивної та всебічної перевірки та вирішення по суті факту заяви позивача від 28.04.2016 щодо зробленого суддею зауваження представнику Генеральної прокуратури України щодо його поведінки у судовому засіданні 28.04.2016, а тому, на думку позивача, має місце протиправна бездіяльність;

- визнати дії відповідача, що суперечать приписам п. 1 частини першої ст. 18 Закону України «Про звернення громадян» щодо їх права особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву цього громадянина такими, що порушують право громадянина на означене право, а тому - протиправними;

- визнати лист відповідача від 19.05.2016 №05/2-14050-10 необґрунтованим, а тому - протиправним;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 28.05.2016.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач протиправно позбавив позивача права особисто надати аргументи стосовно його заяви від 28.05.2016 особі, що перевіряла дану скаргу, порушивши при цьому приписи пункту 1 частини першої статті 18 Закону України «Про звернення громадян».

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24 січня 2019 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2017 року - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що суди попередніх інстанцій не надали будь-якої правової оцінки обставині щодо забезпечення відповідачем гарантованого статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» права позивача особисто викласти аргументи особі, що перевіряла його скаргу, не дослідили механізму реалізації даного права, в результаті чого дійшли передчасних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Під час нового розгляду справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправними дії Генеральної прокуратури України щодо не забезпечення ОСОБА_1 правом на особисте викладення аргументів особі, що перевіряла скаргу ОСОБА_1 від 28.04.2016 (за вх. №83 від 28.04.2016).

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 28.04.2016 (за вх. №83 від 28.04.2016), з урахуванням викладених у даному рішенні висновків. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що необхідності участі позивача під час розгляду його скарги та отримання від нього додаткової інформації не було.

На думку апелянта, права громадянина особисто викласти аргументи особі, яка перевіряла заяви чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви, а також подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає скаргу можуть бути реалізовані через норми Закону України «Про звернення громадян» та Інструкцію про порядок розгляду звернень та особистого прийому в органах прокуратури, затвердженого Наказом Генерального прокурора України від 27.12.2014 №9гн, шляхом зокрема викладення таких аргументів у письмовому вигляді на ім`я особи, яка перевіряла заяви чи скаргу, під час особистого прийому.

З огляду на вказане, Генеральною прокуратурою України під час розгляду звернення позивача, не було допущено порушень вимог чинного законодавства, зокрема статті 18 Закону України «Про звернення громадян».

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 скеровано на адресу Генеральної прокуратури України скаргу від 28.04.2016 (за вх. №83 від 28.04.2016), в якій останній просив з`ясувати обставини порушення чинного законодавства працівником Генеральної прокуратури України під час судового засідання 28.04.2016 у справі №826/5202/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправною відповіді, зобов`язання вчинити дії в Окружному адміністративному суді м. Києва, та притягнути вказаного працівника до відповідальності, дозволити позивачу особисто викласти аргументи особі, що перевірятиме дану скаргу.

Листом від 19.05.2016 №05/2-14050-10 Генеральною прокуратурою України серед іншого повідомлено позивача про те, що представник Генеральної прокуратури України у справі діяв на підставі довіреності керівника з використанням прав, передбачених ст.ст. 49, 51, 59 Кодексу адміністративного судочинства України. Засоби процесуального примусу, передбачені ст. 269 Кодексу адміністративного судочинства України, до нього судом не застосовувались, будь-яких листів та рішень суду щодо неналежної поведінки представника до Генеральної прокуратури України не надходило.

Також у даному листі зазначено, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.05.2016 у згаданій справі у задоволенні позову відмовлено повністю. Підстав для ініціювання питання про притягнення до відповідальності представника Генеральної прокуратури України не встановлено.

Щодо розгляду звернення за особистою участю заявника повідомлено, що згідно зі ст.ст. 18, 19 Закону України «Про звернення громадян», особа може бути запрошеною до вирішення її заяви чи скарги лише у випадку проведення засідання, тобто колегіального розгляду. В інших випадках розгляд звернення проводиться без обов`язкового виклику і присутності заявника.

Не погоджуючись з такою відповіддю та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки відповідачем безпідставно відмовлено у реалізації права позивача, передбаченого положеннями статті 18 Закону України «Про звернення громадян», особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, відтак дії Генеральної прокуратури України щодо не забезпечення позивача правом на особисте викладення аргументів особі, що перевіряла скаргу ОСОБА_1 від 28.04.2016 (за вх. №83 від 28.04.2016), є протиправними, як наслідок, Офіс Генерального прокурора слід зобов`язати повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 28.04.2016 (за вх. №83 від 28.04.2016), з урахуванням викладених у даному рішенні висновків.

Разом з тим, інші позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки лист Генеральної прокуратури України від 19.05.2016 №05/2-14050-10 не є рішенням у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, відтак, не підлягає визнанню протиправним та/або скасуванню. Натомість, питання щодо об`єктивної та всебічної перевірки та вирішення по суті факту заяви позивача від 28.04.2016 наразі є передчасним, з огляду на зобов`язання Офісу Генерального прокурора повторно розглянути відповідну заяву (скаргу).

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР), громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

У силу вимог статті 3 Закону № 393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду (частина перша ст. 7 Закону України «Про звернення громадян»).

Приписами ст. 18 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Вказане узгоджується з положеннями ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», у силу яких органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не відміняє вимоги частини дев`ятої цієї статті.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Таким чином, отримавши відповідне звернення суб`єкт владних повноважень повинен встановити порядок його розгляду зі змісту, враховуючи при цьому описані вище обставини, і лише з`ясувавши, що за змістом звернення є фактично пропозицією (зауваженням), заявою (клопотанням) чи скаргою, встановлює обставини, що пов`язані з дотриманням цим суб`єктом владних повноважень під час надання відповіді на інформаційний запит вимог Закону України «Про звернення громадян».

Перевіряючи зміст наданої позивачу відповіді від 19.05.2016 №05/2-14050-10, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду під час розгляду даної справи у касаційному порядку, згідно яких під час нового розгляду даної справи слід встановити питання щодо забезпечення відповідачем гарантованого ст. 18 Закону України «Про звернення громадян» права позивача особисто викласти аргументи особі, що перевіряла його скаргу.

Як вбачається з матеріалів справи, у листі від 19.05.2016 №05/2-14050-10 Генеральною прокуратурою України з посиланням на статті 18 та 19 Закону України «Про звернення громадян» зазначено про те, що особа може бути запрошеною до вирішення її заяви чи скарги лише у випадку проведення засідання, тобто колегіального розгляду, а в інших випадках розгляд звернення проводиться без обов`язкового виклику і присутності заявника.

При цьому, апелянт звертає увагу на те, що положеннями Інструкції про порядок розгляду звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 27.12.2014 №9гн (далі - Інструкція №9гн) (чинною станом на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що розгляд звернень та особистий прийом в органах прокуратури здійснюється відповідно до Конституції України, Законів України «Про звернення громадян», «Про прокуратуру», «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», «Про статус народного депутата України», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про Регламент Верховної Ради України», «Про комітети Верховної Ради України», інших законодавчих актів України.

У той же час, на думку відповідача, вказана Інструкція не передбачає розгляд звернень на засіданнях, колегіально або в інший спосіб, який би давав можливість заявникові бути присутнім під час розгляду звернення останнього.

Разом з тим, судом першої інстанції вірно відзначено, що розділом 8 Інструкції №9гн визначена організація особистого прийому в органах прокуратури.

Так, у силу вимог пункту 8.1 Інструкції №9гн, у Генеральній прокуратурі України особистий прийом громадян забезпечується управлінням організації прийому громадян та розгляду звернень у день їх звернення. За наявності підстав організовується прийом громадян працівниками структурних підрозділів та керівництвом Генеральної прокуратури України.

Особистий прийом керівництвом Генеральної прокуратури України здійснюється згідно із затвердженим Генеральним прокурором України графіком та встановленим порядком (п. 8.2 Інструкції №9гн).

З аналізу вказаних норм вбачається, що Інструкцією №9гн, передбачено особистий прийом громадян з метою розгляду звернень останніх. У той же час, вказаними актами не передбачено такого розгляду виключно на засіданнях та/або колегіально.

При цьому, судом касаційної інстанції звернуто увагу на те, що позивач не просив розглядати дану скаргу за його участю, а тому посилання апелянта на те, що особа може бути запрошеною до вирішення її заяви чи скарги лише у випадку проведення засідання, тобто колегіального розгляду, а в інших випадках розгляд звернення проводиться без обов`язкового виклику і присутності заявника, є необґрунтованими.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем безпідставно відмовлено у реалізації права позивача, передбаченого положеннями статті 18 Закону України «Про звернення громадян», особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу.

Отже, дії Генеральної прокуратури України щодо не забезпечення позивача правом на особисте викладення аргументів особі, що перевіряла його скаргу від 28.04.2016 (за вх. №83 від 28.04.2016), є протиправними, як наслідок, Офіс Генерального прокурора слід зобов`язати повторно розглянути скаргу позивача від 28.04.2016 (за вх. №83 від 28.04.2016), з урахуванням викладених у даному рішенні висновків.

Разом з тим, інші позовні вимоги задоволенню не підлягають, так як лист Генеральної прокуратури України від 19.05.2016 №05/2-14050-10 не є рішенням у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, відтак, не підлягає визнанню протиправним та/або скасуванню. Натомість, питання щодо об`єктивної та всебічної перевірки та вирішення по суті факту заяви позивача від 28.04.2016 є передчасним, з огляду на зобов`язання Офісу Генерального прокурора повторно розглянути відповідну заяву (скаргу).

Посилання апелянта на те, що резолютивна частина рішення є нечіткою та незрозумілою, що позбавляє відповідача виконати належним чином таке рішення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у разі виникнення сумнівів щодо виконання судового рішення з огляду на його нечіткість за змістом, та у разі коли воно є незрозумілим для осіб, стосовно яких воно ухвалене, так і для тих, що будуть здійснювати його виконання, такі особи не позбавлені звернутись до суду з заявою про роз`яснення судового рішення у порядку статті 254 КАС України.

При цьому, колегія суддів враховує положення частини четвертої статті 245 КАС України згідно з якими у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук