Справа № 441/1868/17
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 441/1868/17 пров. № А/857/10408/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 16 липня 2020 року (справа розглянута в порядку загального позовного провадження судом під головуванням судді Перетятько О.В., повний текст рішення складено 27.07.2020 року) у справі № 441/1868/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про скасування рішення сесії сільської ради, суд -

ВСТАНОВИВ:

І.ОПИСОВА ЧАСТИНА

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області, третя особа ОСОБА_2 , в якому просив скасувати рішеннясесії Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області № 512 від 29.09.2017 року про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0.0129 га в с. Керниця та зобов`язати розглянути заяви сусідніх землекористувачів будинків 277 та АДРЕСА_1 з дотриманням вимог закону щодо рівності прав, розумності тощо.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 16 липня 2020 року у справі № 441/1868/17 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області, третя особа ОСОБА_2 про скасування рішення XX сесії Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області № 512 від 29.09.2017 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, зобов`язання розглянути заяви сусідніх землекористувачів будинків 277 та АДРЕСА_1 з дотриманням вимог закону щодо рівності прав, розумності тощо.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його незаконним, постановленим з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального права, позивач оскаржив його до суду, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову якою позов задовільнити повністю.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач зазначає, що рішенням Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області № 512 від 29.09.2017 року ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0.0129 га. Вважає дане рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що після смерті ОСОБА_3 він успадкував житловий будинок АДРЕСА_2 , земельна ділянка для його обслуговування належала сім`ї ОСОБА_4 та передавалась в порядку спадкування, між тим, її розмір у погосподарських книгах поступово зменшувався. Окрім того зазначає, що 23.08.2017 року позивач звернувся до Керницької сільської ради із заявою до про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею 0.19 га, що по АДРЕСА_2 . За наслідками розгляду вказаної заяви прийнято рішення Керницької сільської ради № 513 від 29.09.2017 року яким позивачу надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 0.12 га для обслуговування вищевказаного житлового будинку. Відносно ж решти площі земельної ділянки про яку йшлося у згаданій заяві позивача (0,19 -0,12 га) 0,07 га, то відносно неї ОСОБА_5 сільською радою заяву позивача у вказаній частині не розглянуто, жодного рішення не прийнято.

В той час позивачу стало відомо про прийняття Керницькою сільською радою рішення №512 від 29.09.2017 року про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0.0129 га в с. Керниця.

Вважає, що вказане рішення №215 порушує його права як фактичного користувача земельної ділянки про яку йшлося у його заяві від 23.08.2017 року (відносно якої жодного рішення орган місцевого самоврядування по заяві позивача не прийняв). У зв`язку з вказаними обставинами просить оскаржуване рішення скасувати та розглянути заяви землекористувачів будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 з дотриманням вимог закону щодо рівності прав, розумності тощо.

Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 124 КАС України, шляхом надіслання повідомлень засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та на електронну пошту, зазначену даними учасниками справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли.

Третя особа подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача та залишити без змін рішення суду першої інстанції. По суті доводи відзиву співпадають з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному судовому рішенні. Апеляційну скаргу просила слухати за її відсутності.

Керницька сільська рада направила клопотання про слухання справи за її відсутності.

В силу вимог ч. 4 ст. 229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що 24.07.2017 року ОСОБА_2 звернувся до Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0.0129 га в АДРЕСА_1 (а.с. 89 т.1).

23.08.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області із заявою про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 , площею 0.19 га (т. 1 а.с. 90).

За наслідками розгляду вказаних заяв Керницькою сільською радою Городоцького району Львівської області винесено наступні рішенні:

-№ 512 від 29.09.2017 р. про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0.0129 га в с. Керниця (а.с. 22 т.1);

- № 513 від 29.09.2017 р. надання позивачу ОСОБА_1 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 0.12 га. для обслуговування житлового будинку (а.с. 21 т. 1).

Відносно решти запитуваної позивачем земельної ділянки (яка знаходиться поблизу будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 ) у розмірі 0,07 га про яку йшлося в заяві позивача, адресованій Керницькій сільській раді Городоцького району Львівської області від 23.08.2017 року, то у вказаній частині заява позивача є не розглянутою відповідачем і на даний час.

Таким чином предмет спору стосуються земельної ділянки площею 0,07га як знаходиться поблизу домоволодінь ІНФОРМАЦІЯ_1 та АДРЕСА_2 , яка є предметом запиту за заявами як позивача так і гр. ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що він є фактичним землекористувачем названої земельної ділянки, якою тривалий час користувалися його покійні родичі в підтвердження чого надає архівні витяги.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення №512 від 29.09.2017 року прийнято суб`єктом владних повноважень, у межах наданих йому повноважень, відповідно до закону, з дотриманням встановленої процедури та відповідає усім вимогам зазначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України. При цьому, суд зазначив, що підстав, визначених ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, для відмови у наданні відповідачем дозволу ОСОБА_2 у на виготовлення проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0.0129 га в с. Керниця не встановлено, а такими підставами могли бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому суд зазначив, що за наслідками прийняття вказаного рішення у третьої особи - ОСОБА_2 право на користування чи власність на спірну земельну ділянку не виникло, оскільки вказане рішення є лише підставою для розробки проекту землеустрою.

Також суд зазначив, що встановити чи земельна ділянка, щодо якої третій особі надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, відноситься до земельної ділянки щодо якої позивач має намір розробляти проект землеустрою, можливо лише під час розроблення такого проекту. Відтак, в ході розробки землеустрою є можливим встановлення обставини щодо наявності прав на обумовлену земельну ділянку у інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 123 Земельного кодексу України рішення про надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Згідно пояснень гр. ОСОБА_2 рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки № НОМЕР_1 від 29.09.2017 року нею на час розгляду справи у суді не реалізовано, що не заперечується й іншими учасниками судового провадження.

За наведених висновків суд першої інстанції прийшов висновку, що оскаржуване рішення не породжує, не змінює та не припиняє прав на зазначену земельну ділянку, а відтак не є таким що порушує права позивача.

Як наслідок суд відмовив позивачу у задоволенні його вимог щодо скасування рішення XX сесії Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області № 512 від 29.09.2017 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки та зобов`язання розглянути повторно заяви сусідніх землекористувачів будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 .

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом спору у даній справі є перевірка правомірності рішення органу місцевого самоврядування, якими було надано дозвіл на виготовлення проектів землеустрою третій особі та перевірка обставин щодо належного розгляду заяв позивача та третьої особи.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування» (далі - Закон № 280/97-ВР) встановлено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить відповідно до закону вирішення питань регулювання земельних відносин. Зазначені питання вирішуються відповідно до закону на пленарних засіданнях ради.

Відповідно до положень статті 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 121 Земельного Кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:

а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району;

б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара;

в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара;

г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара;

ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара;

д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Розмір земельних ділянок, що передаються безоплатно громадянину для ведення особистого селянського господарства, може бути збільшено у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю).

Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим).

Згідно із частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Аналіз зазначених норм свідчить, що вирішення питань передачі земельних ділянок у власність із земель комунальної власності відповідних територіальних громад знаходиться у площині компетенції, зокрема сільських рад.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування регламентований статтею 123 ЗК України, частиною першої якою визначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 Земельного Кодексу України. Відповідно до названої норми громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до положень статті 50 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (далі Проект) складається у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок, зокрема у випадку одержання безоплатно у власність чи у користування на умовах оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності.

Проект розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із Законом України «Про землеустрій», що мають відповідні сертифікати, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного Кодексу України, зокрема підлягає погодженню територіальним органом Держгеокадастру за місцем розташування земельної ділянки та органами, що реалізують державну політику у сфері: охорони культурної спадщини, лісового господарства, водного господарства, охорони навколишнього природного середовища, містобудування та архітектури, у випадках передбачених зазначеною статтею.

Отже, виходячи з норм земельного законодавства, які встановлюють механізм та процедуру звернення осіб до органів місцевого самоврядування з питань надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, це є лише одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про надання особі земельні ділянки у власність, в тому рахунку і для обслуговування жилого будинку або для ведення особистого селянського господарства.

При цьому, саме по собі отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи користування. Таку правову позицію висловлено у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2020 року у справі №654/1613/16-а, від 13.12.2016 у справі №815/5987/14 та в постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №545/808/17, від 22.02.2019 у справі № 813/1631/14.

Як вбачається зі ст. 79-1 ЗК України, метою надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок є формування земельної ділянки, яке полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Отже, надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. При цьому не суттєво за чиїм замовленням такий проект буде розроблено. Закон не виключає ситуації, коли проекти одночасно розробляються різними замовниками.

Під час розробки проекту, серед іншого, визначаються (узгоджуються) її межі та з`ясовується наявність правових та фактичних перешкод для надання її у власність, зокрема спірність прав щодо ділянки. Ці обставини повинні враховуватися органом, що розпоряджається землями, під час затвердження проекту та надання земельної ділянки у власність, а не на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Надання дозволу на розробку проекту відведення не свідчить, що проект радою буде затверджено. Якщо буде виявлено обставини, що за законом є підставами для відмови у затвердженні проекту, рада може відмовити.

Отож, встановити чи земельна ділянка, щодо якої третій особі надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, відноситься до земельної ділянки щодо якої позивач має намір розробляти проект землеустрою, можливо лише під час розроблення такого проекту.

У справі, яка розглядається суд встановив, що на час ухвалення оспорюваних у цій справі рішень про надання дозволів на розроблення технічної документації із землеустрою у відповідача не було підстав для відмови у наданні відповідного дозволу, передбачених законодавством і таких правових підстав не здобуто судом та приведено позивачем в ході розгляду справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що при прийняті оспорюваного рішення, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, а також з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та неупереджено.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції не встановив порушень норм матеріального чи процесуального права та погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про скасування рішеннясесії Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області № 512 від 29.09.2017 року про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0.0129 га в с. Керниця.

Стосовно ж решти доводів позивача, які стосуються позовної вимоги про розгляд заяви сусідніх землекористувачів будинків 277 та АДРЕСА_1 з дотриманням вимог закону щодо рівності прав, розумності тощо, то колегія суддів з огляду на приведені обставини справи та положення законодавства зазначає таке.

З матеріалів справи слідує, що заява ОСОБА_2 від 24.07.2017 року є розглянутою відносно вказаної заяви відповідачем прийнято відповідне рішення - № 512 від 29.09.2017 року. Відтак, у суду відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача повторно здійснювати розгляд заяви ОСОБА_2 від 24.07.2017 року.

Стосовно ж заяви позивача - ОСОБА_1 від 23.08.2017 року до Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 , площею 0.19 га (т. 1 а.с. 90), то вказана заява розглянута лише в частині, яка стосується земельної ділянки площею 0,12 га.

Відносно решти земельної ділянки площею 0,07 га, то вказана заява у цій частині відповідачем є нерозглянута та не прийнято жодного рішення у встановленому порядку. Відтак, по відношенню до позивача, відповідач допустив протиправну тривалу бездіяльність (понад три роки) у не належному та не своєчасному розгляді його заяви.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, які прийняті Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі №816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі №200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі №818/600/17.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях українських судів. Зокрема, у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі №2а-204/12).

Водночас, колегія суддів звертає увагу відповідача, що при вирішенні спірних правовідносин застосуванню серед іншого підлягають і положення:

- ст. 119 ЗК України відповідно до якої громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом;

- ст. 120 ЗК України відповідно до якої у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що порушеному праву позивача кореспондує обов`язок відповідача невідкладно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.08.2017 про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 , площею 0.07 га та прийняти відповідне рішення про надання зазначеного дозволу про що повідомити ОСОБА_1 .

З урахуванням викладено, на користь позивача підлягають присудженню з відповідача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до обсягу задоволених вимог, що складає 1120 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати в частині, яка стосується відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області про зобов`язання Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.08.2017 про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 , площею 0.07 га та ухвалити у названій частині постанову, якою зазначену позовну вимогу задовольнити. У решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись статями 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 16 липня 2020 року у справі № 441/1868/17 скасувати в частині, яка стосується відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області про зобов`язання Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.08.2017 про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 , площею 0.07 га, та ухвалити у названій частині постанову, якою зазначену позовну вимогу задовольнити.

Зобов`язати Керницьку сільську раду Городоцького району Львівської області (81550, Львівська область, Городоцький район, с. Керниця, вул. Шевченко, 112) невідкладно розглянути заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) від 23.08.2017 про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 , площею 0.07 га та прийняти відповідне рішення за результатами її розгляду про що повідомити ОСОБА_1 .

У решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області (81550, Львівська область, Городоцький район, с. Керниця, вул. Шевченко, 112) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) судові витрати в розмірі 1120 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 24 грудня 2020 року.