Справа № 380/5189/20
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року

справа №380/5189/20

Львівський окружний адміністративний суд в складі :

головуючого-судді Кухар Н.А.

секретаря судового засідання Шавель М.М. .

за участю:

позивача ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

представника позивачів Максимова А.О.

перекладача Еннанова Д.І,

представника відповідача та третьої особи Горбонос І.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_2 до Державної міграційної службу України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головного управління ДМС у Львівській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

Громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), громадянка Республіки Казахстан ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) звернулися в суд з позовом до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головного управління ДМС у Львівській області (79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України № 183-20 від 01.06.2020 року про відмову у визнанні громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України № 182-20 від 01.06.2020 року про відмову у визнанні громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України визнати громадян Республіки Казахстан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 та громадянка Республіки Казахстан ОСОБА_2 , які перебувають в громадянському шлюбі, побоюючись стати жертвою переслідувань з політичних мотивів, покинули країну походження разом з неповнолітніми дітьми. В Україні позивачі подали до ДМС України заяви про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. На підставі рішення ДМС України № 183-20 та № 182-20 від 01.06.2020 року позивачам відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Вважають оскаржувані рішення протиправними та необґрунтованими з наступних підстав. ОСОБА_1 є членом партії Хізб ут-Тахрір Аль-Ісламі у зв`язку з чим піддавався переслідуванням в Республіці Казахстан. Проти ОСОБА_1 відкрито кримінальну справу за ч. 2 ст. 405 Кримінального кодексу Республіки Казахстан (організація і участь в діяльності громадського або релігійного об`єднання чи іншої організації після рішення суду про заборону їх діяльності чи ліквідації у зв`язку зі здійсненням ними екстремізму чи тероризму). Підозра у вчиненні злочину була пред`явлена за те, що ОСОБА_1 усвідомлюючи, що його дії є неправомірними, через соціальні мережі підтримував та розповсюджував ідеологію організації, володів матеріалами, в яких містились релігійні розбіжності та пропаганда тероризму, та розповсюджував їх. ОСОБА_2 була піддана переслідуванням у зв`язку з політичною приналежністю свого чоловіка та через релігійні погляди. Позивачі зазначають, що метою діяльності Хізб ут- ОСОБА_3 є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського способу життя. Своїм завданням організація вважає виховання моральних та ідейних, з точки зору ісламу, людей, без яких неможлива побудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман та не має військового крила чи озброєних прибічників. Враховуючи вищенаведені факти позивачі мають об`єктивні причини побоюватись переслідувань та систематичного порушення прав людини. Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивачі звернулися до суду з даним позовом.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду від 22 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 13.10.2020 року.

Представник відповідача на адресу суду надіслав відзив на позовну заяву, де просив відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена більш, ніж у 20 країнах світу, де переважну частину населення становлять мусульмани. Відповідачем взято до уваги думку Європейського суду з прав людини, де прописано, що вказана вище організація не є виключно мирною організацією, запропоновані нею зміни в конституційному устрої держав (наприклад, встановлення різних правових систем для різних категорій віруючих) є несумісними з принципами демократичного суспільства, а сама організація відмовляється від участі в демократичному процесі для досягнення влади. За словами заявників в країні їх громадянської належності стосовно них були переслідування за ознаками віросповідання. Проте, в Республіці Казахстан іслам сповідує більше 70% населення.

Під час процедури набуття міжнародного захисту, заявники вказують на те, що вони вирішили виїхати за межі країни громадянської належності у зв`язку з тим, що бажають уникнути покарання в країні громадянського походження через причетність до забороненої в країні походження партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та не бажають повернутися через можливість тюремного ув`язнення як членів партії, що додатково вказують на бажання заявників уникнути покарання за належність до забороненої партії на території країни громадянської належності.

Представник позивачів через канцелярію суду подав відповідь на відзив, де зазначив наступне. Ситуація в країні походження є доказом того, що є об`єктивні побоювання стати жертвою переслідування в країні походження. Надмірне кримінальне переслідування, покарання нерівнозначне проступку, притягнення до відповідальності за законодавством, яке не відповідає загальновизнаним нормам захисту прав людини є формою переслідувань.

Позивачі та представник позивачів в судовому засіданні позовну заяву підтримали, просили позовні вимоги задоволити повністю.

Представник відповідача та третьої особи проти задоволення позовної заяви заперечила.

Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, яким вони обґрунтовуються, встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Казахстан, має 4 дітей, за віросповіданням мусульманин.

Згідно матеріалів справи № 2020LV0001 позивач 10 січня 2020 року у пункті пропуску для авіаційного сполучення «Львів», прибувши міжнародним авіарейсом № 827 Мінськ-Львів, звернувся до посадових осіб відділу прикордонної служби «Львів-аеропорт» із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказує, що є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», яка згідно законодавства Республіки Казахстан визнана терористичною. Прокуратурою Республіки Казахстан відкрито справу відносно ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 405 Кримінального кодексу Республіки Казахстан (організація і участь в діяльності громадського або релігійного об`єднання чи іншої організації після рішення суду про заборону їх діяльності чи ліквідації у зв`язку зі здійсненням ними екстремізму чи тероризму). Підозра у вчиненні злочину була пред`явлена за те, що ОСОБА_1 усвідомлюючи, що його дії є неправомірними, через соціальні мережі підтримував та розповсюджував ідеологію організації, володів матеріалами, в яких містились релігійні розбіжності та пропаганда тероризму, та розповсюджував їх.

Зі слів заявника, напередодні судового засідання він прийняв рішення прибути в Україну через страх бути ув`язненим в Республіці Казахстан за його релігійні переконання.

З 2016 року заявник є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», діяльність якої з 2005 року заборонена на території Казахстану. Він вступив в ряди партії за власним бажанням. Є рядовим членом партії, де сам навчається і вчить інших ісламу. На думку позивача, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» закликає до ісламу, вчить вести правильний спосіб життя.

За матеріалами особової справи вбачається, що позивач чотири рази намагався перетнути кордон Республіки Білорусь та Польщі, звертались за захистом у Польщі, проте, йому було відмовлено.

За результатами розгляду заяви та матеріалів особової справи, проведених співбесід позивача Головне управління ДМС України у Львівській області дійшло до висновку про очевидну необґрунтованість заяви ОСОБА_1 , тобто в нього відсутні умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та такою, що носить характер зловживання через приховання важливих відомостей та надання завідомо неправдивої інформації, що оформлено Висновком про відмову у визнанні біженця або додаткового захисту від 05.05.2020 року.

Рішенням ДМС України від 01.06.2020 року № 183-20 громадянину Республіки Казахстан ОСОБА_4 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно повідомлення Головного управління ДМС України у Львівській області від 11.06.2020 № 14 вищевказане рішення доведено до відома позивача, шляхом надіслання на його адресу.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою Республіки Казахстан, має 4 дітей, за віросповіданням мусульманка.

Згідно матеріалів справи № 2020LV0002 позивач 10 січня 2020 року у пункті пропуску для авіаційного сполучення «Львів», прибувши міжнародним авіарейсом № 827 Мінськ-Львів, звернувся до посадових осіб відділу прикордонної служби «Львів-аеропорт» із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказує, що є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» з 2017 року, яка згідно законодавства Республіки Казахстан визнана терористичною. На її думку, вказана партія намагається повернути ісламські принципи життя, закликає до ісламу і вчить вести правильний спосіб життя. Заявниця стверджувала, що співробітники правоохоронних структур Казахстану розпочали чинити на неї певний тиск проводили допити щодо поширення ісламської ідеології. Позивач вважає, партія не є терористичною організацією, а займається навчанням своїх членів ісламу, намагається повернути ісламські принципи життя.

За результатами розгляду заяви та матеріалів особової справи позивача, проведених співбесід Головне управління ДМС України у Львівській області дійшло до висновку про очевидну необґрунтованість заяви ОСОБА_2 , тобто в неї відсутні умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та такою, що носить характер зловживання через приховання важливих відомостей та надання завідомо неправдивої інформації, що оформлено Висновком про відмову у визнанні біженця або додаткового захисту від 05.05.2020 року.

Рішенням ДМС України від 01.06.2020 року № 182-20 громадянці Республіки Казахстан ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно повідомлення Головного управління ДМС України у Львівській області від 11.06.2020 № 15 вищевказане рішення доведено до відома позивача, шляхом надіслання на її адресу.

Позивачі, вважаючи дії та рішення відповідачів щодо відмови у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту протиправними та такими, що не відповідають законодавству України, нормам та стандартам міжнародного права, звернулись до суду за захистом своїх прав.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні передбачений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі Закон України № 3671-VI).

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону України № 3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В даному випадку, підставою для відмови позивачам у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідача про відсутність стосовно заявників умов, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

В даній категорії справ обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як встановлено судом, 09 січня 2020 року заявники звернулися із заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішеннями ДМС України від 01.06.2020 року № 183-20 та № 182-20 громадянам Республіки Казахстан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пп.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

На підставі вказаного рішення, 11.06.2020 року Головним управлінням ДМС України у Львівській області видано позивачам повідомлення №14 та № 15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У вищезазначених повідомленнях зазначено, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пп. 1 та 13 ч.1 ст. 1 цього Закону відсутні на підставі рішення Державної міграційної служби України від 01.06.2020 № 183-20 та № 182-20.

Відмовляючи позивачам в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідач виходив з того, що за результатами розгляду встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

На підтвердження зазначених обставин позивачем надано інформацію з ЗМІ про оголошення у розшук позивача, інші відомості, які свідчать про переслідування на території Республіки Казахстан членів політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Аналіз наданої позивачем інформації дає підстави для висновку, що в країні його походження систематично допускаються порушення прав людини, обмежуються права і свободи громадян, що свідчить про обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань зі сторони органів державної влади.

Однак в оскаржуваних рішеннях Державної міграційної служби України не було належним чином проаналізовано вказані вище джерела інформації, не враховано доводів позивачів щодо наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні походження та не спростовано можливість загрози життю, безпеці чи свободі позивача в разі повернення в країну походження, що свідчить про його протиправність та наявність підстав для задоволення позовних вимог.»

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

При цьому, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

За змістом п.12 Пояснювальної записки про тягар та стандарт доказування в заявах про надання статусу біженця УВКБ ООН Термін тлумачення сумнівів на користь заявника використовується в контексті стандарту доказування стосовно фактичних тверджень, зроблених заявником. Враховуючи те, що в заяві про надання статусу біженця заявник не зобов`язаний доводити всі факти з метою повністю переконати співробітника, що приймає рішення, в правдивості всіх своїх фактичних тверджень, співробітник, що приймає рішення, завжди буде мати елемент сумніву відносно фактів, поданих заявником.

У тих випадках, коли співробітник, який приймає рішення, вважає, що історія заявника в цілому є послідовною і переконливою, ніякий елемент сумніву не повинен створювати упередженість щодо прохання, поданого заявником; тобто "сумніви слід тлумачити на користь заявника".

Всупереч вимогам законодавства України, відповідач використовував лише інформацію з російських та казахських засобів масової інформації, що не може вважатись посиланням на достовірні джерела. В свою чергу інформація по країні походження з авторитетних джерел, зокрема, доповіді Human rights watch, Amnesty International та інші підтверджують обґрунтованість заяви позивача

На переконання суду ситуація у країні походження є доказом суб`єктивності побоювань стати жертвою переслідувань, що мало бути перевірено при розгляді заяв позивачів від 10.01.2020 року.

Також, в судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_5 , голову Інформаційного центру офісу Хізб ут- ОСОБА_3 в Україні, який пояснив суду, що позивачі є членами партії «Хізб ут-Тахрір Аль-Ісламі». Зазначив, що ОСОБА_1 зазнає кримінального переслідування в країні походження за його належність до вказаної партії.

Таким чином, під час розгляду заяв позивачів відповідач діяв всупереч вимог, визначених Конституцією та законами України, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не розсудливо та без дотриманням принципу рівності перед законом.

Враховуючи встановлені обставини справи та те, що позивач може відповідати умовам для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки перебуває за межами країни своєї громадянської належності, не може і не бажає повертатися до неї, оскільки має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в країні належності, а також, що в разі повернення він ризикує зазнати такого, що принижує гідність поводження, суд приходить до переконання що слід визнати неправомірним та скасувати рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо позивача.

З метою належного захисту та необхідного поновлення прав позивачів, слід зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву щодо визнання громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_4 , громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_2 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Враховуючи встановленні обставини справи та наявні у матеріалах справи докази, суд прийшов до беззаперечного переконання про наявність підстав для задоволення позову частково.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

в и р і ш и в:

Позов громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_4 , громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління ДМС у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України № 183-20 від 01.06.2020 року про відмову у визнанні громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

Визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України № 182-20 від 01.06.2020 року про відмову у визнанні громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

Зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач1 Громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Позивач2 - Громадянка Республіки Казахстан ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Державна міграційна служба України (01001, вул. Володимирська,9, м. Київ; ).

Третя особа у справі - Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області (79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців,11; ).

Повне судове рішення складено 24.12.2020 року.

Суддя Кухар Н.А.