Справа № 334/824/20
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року Справа № 334/824/20 ЗП/280/34/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., за участю секретаря судового засідання Приймаку Є.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Седлярова В.С.,

представника відповідача Одинець О.М.,

розглянув в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (вул. Північне шосе, буд. 25, м.Запоріжжя, 69032) про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

17.02.2020 до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (далі відповідач, ГУ Держпраці у Запорізькій області), в якій позивач просить суд: визнати протиправною та скасувати прийняту заступником начальника Головного управління Держпраці у Запорізькій області Ганненко О.О. постанову від 29.01.2020 №ЗП 4151/314/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами в розмірі 1752660,00 грн.

Крім того, просить покласти судові витрати на відповідача.

Також позивачем подана заява про забезпечення позову, в якій позивач просить зупинити дію оскаржуваної постанови.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що оплата за укладеними з фізичними особами договорами здійснювалась у відповідності з фактично наданими послугами, табель обліку робочого часу не вівся. В акті перевірки не наведено жодного факту стосовно обліку робочого часу, дотримання фізичними особами правил внутрішнього розпорядку позивача. Відносини позивача з фізичними особами знаходяться в залежності від відносин позивача (як перевізника) і його контрагентів за договорами №17/06-18 від 11.06.2018 на перевезення вантажів та №14-05/18 від 11.05.2018 про на дання послуг з перевезення вантажу. Висновки відповідача щодо систематичності відносин не ґрунтуються на вимогах законодавства і не відповідають фактичним відносинам між позивачем та фізичними особами - сторонами за договором. Надані послуги оплачувались за договірною ціною відповідно до обсягу послуг, а відтак оплачувався не процес праці, а її результат. Зазначені обставини характерні саме для цивільно-правових угод, а не трудових правовідносин. Крім того посилається на те, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем 29.01.2020, тобто в період коли ОСОБА_2 вже не мала статусу фізичної особи-підприємці. Звертає увагу, що в період спірних правовідносин ФОП ОСОБА_2 була платником єдиного податку третьої групи. Після проведення перевірки позивача, було внесено зміни, які пом`якшили відповідальність фізичних осіб підприємців, які є платниками єдиного податку, та встановлено відповідальність у вигляді попередження, у разі вчинення порушення вперше. За таких обставин, позивач вважає, що положення Закону, яким внесено зміну до статті 265 КЗпП України мають зворотну силу та поширюються на неї. Вважає, що висновки акту інспекційного відвідування є хибними, а спірна постанова, винесена на підставі таких висновків, є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.02.2020 у справі було відкрите спрощене позовне провадження, судове засідання призначене на 26.03.2020 з викликом учасників справи.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2020, на підставі вимог ст. 29 КАС України справа передана на розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.

12.05.2020 справа надійшла до Запорізького окружного адміністративного суду та була розподілена для подальшого розгляду судді Киселю Р.В.

Ухвалою від 13.05.2020 справа прийнята до провадження суддею, розгляд справи призначений за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначене на 10.06.2020.

02.06.2020 від відповідача до суду надійшов відзив на позов. У відзиві відповідач зазначив, що в ході інспекційного відвідування було встановлено порушення ч.3 ст.24 КЗпП України зокрема 14 осіб (протягом січня-вересня 2019 року) було допущено до роботи без укладання трудового договору, а саме, водіїв експедиторів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 . Позивачем подані інспектору цивільно-правові договори, укладені з вищезазначеними особами. Тобто, зазначені особи допущені до виконання роботи на підстав цивільно-правових угод, замість трудових, отже наявна фактична підміна трудових відносин цивільно-правовими. Обсяг і характер виконуваних робіт за даними договорами цивільно-правового характеру відповідають трудовим функціям водія та експедитора транспортного, які передбачають виконання робіт за посадами (професіями) «водій автотранспортних засобів» (код 8322) та «експедитор транспортний» (код 3422:25389). Дані професії передбачені Класифікатором професій, що затверджений наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2020 №327. Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом економічної діяльності приватного підприємця є вантажний автомобільний транспорт. На думку відповідача в даному випадку предметом укладених договорів є виконання саме трудових функціональних обов`язків у відповідності до обраного ФОП виду господарської діяльності. Праця за цими договорами не є юридично самостійною, а здійснюється у межах діяльності всього підприємства. Також зазначає, що цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання разової конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів і у разі досягнення цієї мети, договір вважається виконаним. Однак у даному випадку ФОП ОСОБА_1 укладала цивільно-правові договори на тривалий термін, тобто робота за своїм характером була систематичною, що є ознакою саме трудових відносин. Щодо посилань позивача на те, що ФОП ОСОБА_1 припинила, свою підприємницьку діяльність, а тому штраф не повинен бути застосований до неї, зазначає, що спірні правовідносини виникли у грудні 2019 року, тоді як запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 11.01.2020, вже після виявлення інспектором праці порушень трудового законодавства та складення акту перевірки щодо суб`єкта господарювання. Також відповідач заперечує проти твердження позивача щодо не притягнення її до відповідальності, з урахуванням зміни до ст. 265 КЗпП України та їх зворотної дії у часі, оскільки, відповідно до статті 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Це положення однаково відноситься до прав і до обов`язків фізичної особи-підприємця. Вказана стаття поширює на фізичних осіб-підприємців правовий режим, аналогічний до режиму юридичних осіб. Тому притягнення до відповідальності за порушення законодавства про працю має здійснюватися відповідно до редакції ч. 2 ст. 265 КЗпП України, яка діяла на день виявлення порушення (підписання акта інспекційного відвідування). Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

10.06.2020 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив. У відповіді ОСОБА_2 посилається на те, що про стан припинення ФОП ОСОБА_1 відповідач був повідомлений листом від 11.01.2020 №01/20, проте спірна постанова прийнята відповідачем 29.01.2020, тобто в період, коли ОСОБА_1 вже не мала статусу фізичні особи підприємця, а, відтак, у відповідача відсутні правові підстави для винесення оскаржуваної постанови відносно позивача як фізичної особи. Також звертає увагу, що в період спірних правовідносин ФОП ОСОБА_1 була платником єдиного податку третьої групи. А Законом України від 12 грудня 2019 року №378-ІХ «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» абзац другий частини другої статті 265 КЗпП України викладений в новій редакції, згідно з якою за наявності порушення до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження. Вважає, що висновки викладені в Акті перевірки та спірній Постанові, не відповідають фактичним обставинам взаємовідносин ОСОБА_1 з фізичними особами, з якими укладалися договори цивільно-правового характеру. Постанова прийнята з порушенням норм діючого законодавства, на підставі хибних висновків інспекційного відвідування та підлягає скасуванню.

Протокольною ухвалою від 10.06.2020 у підготовчому засіданні оголошена перерва до 06.07.2020.

06.07.2020 від позивача та відповідача до суду надійшли додаткові письмові пояснення. У вказаних поясненнях відповідач зазначає, що оскільки інспекційне відвідування позивача проводилось до припинення реєстрації господарської діяльності суб`єкта господарювання, а зобов`язання набуті підприємцем під час здійснення ним господарської діяльності залишаються навіть після припинення державної реєстрації господарської діяльності ФОП. У даному випадку після припинення державної реєстрації господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , зобов`язання набуті нею під час здійснення господарської діяльності залишаються за нею, а не зникають. На момент призначення та проведення інспекційного відвідування (акт перевірки - 10.12.2019) в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань суб`єкт господарювання був належним чином зареєстрований та відомостей про припинення його господарської діяльності не містилось.

06.07.2020 від позивача надійшли пояснення, в яких ОСОБА_2 посилається на те, що при здійсненні заходів державного нагляду (контролю) посадові особи органів державного нагляду (контролю) зобов`язані використовувати виключно уніфіковані форми актів. На час проведення перевірки позивача і на дату прийняття оскаржуваної Постанови, відповідач не затвердив та не оприлюднив уніфіковану форму акту. За відсутності затверджених і належним чином оприлюднених уніфікованих актів, у відповідача відсутній документ, який міг би належним чином фіксувати порушення суб`єктів господарювання у сфері трудових відносин взагалі, і, зокрема, стосовно взаємовідносин позивача з фізичними особами, з якими укладені договори.

06.07.2020 від представника позивача до суду надійшло клопотання, погоджене представником відповідача, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

Ухвалою від 06.07.2020 було закрите підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті на 22.07.2020.

22.07.2020 від представника відповідача до суду надійшло клопотання, погоджене представником позивача, про зупинення провадження у справі для примирення строком до 14.09.2020.

Ухвалою від 22.07.2020 провадження у справі було зупинене до 14.09.2020, судове засідання призначене на 14.09.2020.

Ухвалою від 14.09.2020 провадження у справі було поновлено.

В судовому засіданні, 14.09.2020, позивач та представник позивача підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі. З підстав викладених в позові та відповіді на відзив просять суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечила в повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним в відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні, на підставі ст.250 КАС України, судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що 27.11.2019 ГУ Держпраці у Запорізькій області, на підставі інформації отриманої із Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 30.08.2019 №12508-08 та 30.07.2019 №11261-08 про роботодавців, в яких 30 і більше відсотків фізичних осіб працюють на умовах цивільно-правових договорів та про фізичних осіб, що виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами у одного роботодавця більше року, видано наказ №2134 «Про проведення заходу державного нагляду (контролю)», яким наказано забезпечено провести інспекційні відвідування осіб зазначених у повідомленні, зокрема і позивача.

У період з 05.12.2019 по 10.12.2019 інспектором праці проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_2 , за результатами якого складено Акт від 10.12.2019 №ЗП4151/314/АВ.

Відповідно до висновків Акту інспекційного відвідування від 10.12.2019 №ЗП4151/314/АВ встановлено порушення позивачем приписів ч.3 ст. 24 КЗпП України, зокрема 14 фізичних осіб (протягом січня-вересня 2019 року) було допущено до роботи без укладання трудового договору, а саме водіїв - експедиторів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16

29.01.2020 ГУ Держпраці у Запорізькій області прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗП4151/314/АВ/П/ТД-ФС, якою до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 1752660,00 грн., за допущення до роботи без укладання трудового договору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

Позивач, не погодившись з постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів статі 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 05.04.2007 №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» зі змінами та доповненнями, державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до ч.4 ст.2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.

Згідно ч.5 ст.2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №100 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» утворено Державну службу України з питань праці, реорганізувавши шляхом злиття територіальні органи Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки і Державної інспекції з питань праці.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №929-р «Питання Державної служби з питань праці» на Державну службу України з питань праці покладено здійснення функцій і повноважень Державної інспекції і питань праці, що припиняється.

Основними нормативно-правовими актами, що регулюють спірні правовідносини є: Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», Положення про Державну службу України з питань праці, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі Положення №96), Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 (далі Порядок №509).

Відповідно до п. 1 Положення №96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

За приписами підпункту 9 пункту 4 Положення №96, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням вимог законодавства про пращо, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування.

Підпунктом 54 пункту 4 Положення №96 передбачено, що Державна служба України з питань праці має право накладати у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Держпраці.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 Положення). В цьому випадку Головне управління Держпраці у Запорізькій області є територіальним органом Державної служби України з питань праці та має права на здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про працю, у тому числі щодо оформлення трудових відносин.

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення затверджений постановою КМ України №509 від 17.07.2013 (із змінами, внесеними згідно з постановою КМ України № 55 від 03.02.2016).

Відповідно до абз. 2 п. 2 Порядку №509 штрафи можуть бути накладені на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Штрафи мають право накладати начальники територіальних органів Держпраці та їх заступники.

Разом з тим, суд не може погодитись із правомірністю застосування до позивача штрафних санкцій та з обґрунтованістю висновків щодо порушення позивачем вимог ст.24 КЗпП України в частині допуску до роботи протягом січня-вересня 2019 року без укладання трудового договору 14 осіб, з огляду на наступне.

Суд зазначає, що визначення трудового договору міститься у частині першій статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядчик) зобов`язується на свій ризик, виконати певну роботу за завданням іншої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Обов`язок підрядника виконати роботу або виконавця надати послугу на свій ризик говорить про те, що він не може відмовитися від прийняття на себе певних негативних наслідків, що виникають при виконанні підрядних робіт.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір являється укладеним, якщо сторони в належній формі досягли угоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є - предмет договору, умови, визначені законом як істотні чи необхідні для договору даного виду, а також всі ті умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента і визначенні умов договору з врахуванням законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями частини першої статті 854 ЦК України замовник виплачує належну підрядчику суму за результатами виконаної роботи. Щодо наданих послуг винагорода за виконану роботу (надані послуги) виплачується виконавцю в розмірі, в терміни і в порядку, який встановлений в договорі (частина перша статті 903 ЦК України).

Отже, основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності; за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності, гарантії та компенсації передбачені для працівника, а також обов`язки роботодавця залишаються за його межами.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №820/1432/17 (провадження №К/9901/15518/18), від 13 червня 2019 року у справі №815/954/18 (провадження №К/9901/3195/19), у справі №1840/2507/18 (провадження №К/9901/10124/19), у справі №824/896/18-а (провадження № К/9901/10149/19).

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що протягом спірного періоду (січень-вересень 2019 року) між ФОП ОСОБА_2 та громадянами: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 укладалися цивільно-правові договори, відповідно до яких Виконавці (зазначені громадяни) повинні надавати послуги водіїв-експедиторів, по перевезенню вантажу (продукції) на автотранспорті Замовника (позивача) в межах України; надавати послуги водіїв-експедиторів по перевезенню додаткового вантажу на території України (п.2.1 та 2.2 Договорів)

Відповідно до пункту 1.2 Договорів, Виконавці не підпорядковуються правилам внутрішнього трудового розпорядку, а самі організують процес надання послуг, у тому числі частково використовують власні засоби та матеріали.

Згідно з пунктом 1.4 Договорів, факт надання відповідних послуг з боку Виконавців засвідчується Актами прийому наданих послуг за кожний місяць.

Пунктами 4.1, 4.2 та 4.3 Договорів встановлено, що вартість послуг водіїв-експедиторів по перевезенню вантажів до населених пунктів, згідно заявок Замовника, складає 35 коп. за один кілометр маршруту, відповідно до Актів здачі-прийняття робіт (наданих послуг). Вартість послуг водіїв-експедиторів по перевезенню вантажів до населених пунктів, згідно заявок Замовника, при погодинній оплаті, складає 20 грн. за кожну годину роботи, відповідно до Актів здачі-прийняття робіт (наданих послуг). Оплата за послуги здійснюється у безготівковій формі, у національній валюті України, на банківські картки Виконавців, після підписання Сторонами Актів прийому наданих послуг по закінченню календарного місяця.

Також, до матеріалів адміністративної справи надано акти надання послуг, за якими відбувалась прийняття-здача виконаних робіт (наданих послуг).

Суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05; п.53 Рішення ЄСПЛ у справі «Смирнов проти України» від 15.10.2010 р., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04).

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в адміністративній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог КАС України. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в адміністративному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до принципу V, викладеного у Рекомендації № (94) 12 «Незалежність, дієвість та роль суддів», ухваленій Комітетом Міністрів Ради Європи на 518 засіданні заступників міністрів 13.10.1994 року, судді, зокрема, зобов`язані проводити справу неупереджено, спираючись на власну оцінку фактів та власне тлумачення закону; забезпечити, щоб кожна сторона мала однакові можливості бути заслуханою, і щоб процедурні права кожної із сторін дотримувались відповідно до положень Конвенції про захист прав та основних свобод людини.

Суд зазначає, що відповідачем до матеріалів адміністративної справи не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність між позивачем та громадянами: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 саме трудових відносин.

Так, до матеріалів справи не надано доказів того, що громадяни ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 здійснювали перевезення вантажів щоденно, не надано доказів на підтвердження того, що такі особи дотримувались правил внутрішнього трудового розпорядку підприємця, доказів того, що такі особи щоденно прибували на визначене робоче місце, тощо.

Також, до суду не надано доказів на підтвердження того, що вищезазначеним особам виплачувалась заробітна плата щомісячно та не залежно від об`єму виконаної роботи.

Опитування вищезазначених громадян відповідачем під час інспекційного відвідування також проведено не було.

Посилання відповідача на те, що трудові відносини підтверджуються тим, що у наданні послуг з перевезення використовувались транспортні засоби позивача, то суд зазначає, що такі обставини не суперечать умовам цивільно-правових договорів та не свідчить про наявність саме трудових відносин.

Отже, характер взаємовідносин між позивачем та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 відповідають вимогам встановленим до цивільно-правового договору, ознаки які притаманні трудовим відносинам судом не встановлено та відповідачем не доведено.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що абзацом другим частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) в редакції, що діяла з 28.11.2019, було передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12 грудня 2019 року №378-ІХ до ст.265 КЗпП України внесено зміни, якими, зокрема, суттєво зменшено штрафи за порушення законодавства про працю.

Закон України «Про внесення змін до КЗпП України» від 12 грудня 2019 року №378-ІХ з оновленими розмірами штрафів діє з 02 лютого 2020 року.

Так, за визначенням абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України в редакції з 02 лютого 2020 року юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Частину другу ст.265 КЗпП України доповнено новим абзацом, що передбачає відповідальність за вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

З матеріалів адміністративної справи встановлено, що позивач, на час проведення інспекційного відвідування, був платником єдиного податку ІІІ групи.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), зазначив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Відповідно до цього ж рішення Конституційного Суду України дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалася лише в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України та інші). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

У рішенні Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року №6-рп/2000 зазначено, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

У рішенні від 02 липня 2002 року №13-рп/2002 Конституційний Суд України повторив раніше викладені положення попередніх рішень, зокрема те, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп), і не поширюється на правовідносини, які виникли й закінчилися до набуття такої чинності (рішення Конституційного Суду України від 5 квітня 2001 року № 3-рп).

За визначенням статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа з повною цивільною дієздатністю має право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Згідно положень ст. 51 цього Кодексу до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Отже, статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється підприємцями з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Тобто, фізична особа-підприємець одночасно має ознаки фізичної та юридичної особи.

Проте, суд вважає за необхідне застосувати за даних правовідносин правило пріоритету норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням, вважаючи позивача у першу чергу фізичною особою.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ), а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Корецький та інші проти України» було зазначено, що навіть припускаючи, що положення закону було вірно розтлумачено судами та дане втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій у національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів «передбачений законом» у другому пункті статті 11 Конвенції не лише вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містить вимогу щодо якості закону.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Згідно з пп.5.4 п.5 рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

За таких обставин, оскільки на даний час законодавець фактично звільнив від відповідальності у вигляді штрафу за допущення особи до виконання роботи без укладання трудового договору фізичних осіб підприємців І-ІІІ групи єдиного податку та визначив для таких осіб відповідальність у вигляді попередження (за допущення порушення вперше), то суд вважає, що після внесених змін до законодавства застосовані до позивача штрафні санкції в розмірі 1752660,00 грн. не можуть бути визнанні обґрунтованим заходом відповідальності та є надмірними.

Крім того, відповідачем не враховано, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 11.01.2020 відбулась державна реєстрація припинення підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) (Дата запису: 11.01.2020; номер запису: 2096817).

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Про стан припинення ФОП ОСОБА_1 відповідач був повідомлений листом від 11.01.2020 №01/20.

Суб`єктами відповідальності відповідно до ст. 265 КзпП України є юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю.

Оскаржувана постанова прийнята відповідачем 29.01.2020, тобто в період, коли ОСОБА_1 вже не мала статусу фізичні особи-підприємця, а, відтак, у відповідача були відсутні правові підстави для винесення оскаржуваної постанови відносно позивача як фізичної особи.

Суд не погоджується з точкою зору відповідача про те, що «фізична особа» та «фізична особа-підприємець» має однаковий правовий статус та зазначає, що «фізична особа-підприємець» та «фізична особа» мають різний правовий статус і ця відмінність полягає саме у тих правовідносинах, в яких приймає участь така фізична особа.

Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, які викладені в постанові від 17.12.2018 по справі №810/1726/16 адміністративне провадження №К/9901/31620/18 та в постанові від 26.03.2020 справа № 803/979/16, адміністративне провадження №К/9901/36152/18.

Більше того, 03 квітня 2019 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 753/16525/16-ц, провадження № 14-574цс18 визначила співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи - підприємця та їх правового статусу.

Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Більше того, ч. 2 ст. 325 ЦК України встановлює, що фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

При цьому, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 320 Цивільного кодексу України)

Отже, суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь - якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи - підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності. Таким чином, майно має реєструватися за фізичною особою.

Таким чином, наявність у фізичної особи статусу суб`єкта господарювання не означає, що усі правовідносини за її участю є господарськими.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №910/16713/15 та від 17.10.2018 у справі № 922/2972/17.

Щодо інших посилань відповідача викладених у відзиві та додаткових поясненнях, то суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що під час прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами відповідач діяв необґрунтовано та без урахування всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина перша статті 143 КАС України).

Відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням зазначених норм, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_2 документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 10510,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ Держпраці у Запорізькій області.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (вул. Північне шосе, буд. 25, м. Запоріжжя, 69032) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 29.01.2020 №ЗП 4151/314/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, прийняту заступником начальника Головного управління Держпраці у Запорізькій області Ганненко О.О.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 10510,00 грн. (десять тисяч п`ятсот десять гривень 00 коп.).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «24» грудня 2020 року.

Суддя Р.В. Кисіль