Справа № 260/1475/19
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/1475/19 пров. № А/857/7154/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Онишкевича Т. В., Шинкар Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Микуляк П. П. у м. Ужгород, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправною та скасування податкової консультації,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Державної податкової служби України, в якому просила визнати протиправною та скасувати Податкову консультацію Державної податкової служби України від 04.10.2019 №613/Б/99-00-04-07-03-14/ІПК.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в спірній Податковій консультації Державної податкової служби України зазначено, що обов`язок стати на облік в контролюючих органах самозайнятої особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, як платник податків і як платник єдиного внеску виникає у адвоката, якщо йому видано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, а також вказано на те, що платник єдиного внеску, визначений п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», перебуваючи на обліку у контролюючому органі, зобов`язаний визначити базу нарахування єдиного внеску та сплатити суму внеску у розмірі не менше мінімального страхового внеску на місяць, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем. Вважає таку податкову консультацію протиправною, незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки вона є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті нею єдиного внеску, як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема у період, коли позивач є найманим працівником і не здійснює адвокатську діяльність як самозайнята особа, не отримує доходу від такої діяльності.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Державна податкова служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, та отримують дохід від цієї діяльності є платниками єдиного внеску. При цьому, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 зазначеного Закону, у разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. Сума єдиного внеску в такому разі не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. З врахуванням зазначеного вважає, що позивач зобов`язаний протягом всього часу перебування на обліку у фіскальних органах, сплачувати єдиний внесок незалежно від того, чи отримує вона дохід від здійснення власної незалежної діяльності чи ні. Відтак, покликання ОСОБА_1 на те, що вона не зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки є найманим працівником, не спростовує того, що вона є особою, яка проводить незалежну професійну діяльність відповідно до даних Єдиного реєстру адвокатів України.

Позивач подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗР №21/1568 від 08.08.2018 року є адвокатом (а.с.19).

15 лютого 2019 року позивач самостійно стала на облік у ГУ ДФС в Закарпатській області, як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю - адвокат (а.с.78-79).

Згідно довідки №101, виданої відділом кадрів Виробничого структурного підрозділу Ужгородська дирекція залізничних перевезень регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Українська залізниця" від 15 жовтня 2019 року, позивач з 18 червня 2003 року працює в виробничому структурному підрозділі Ужгородська дирекція залізничних перевезень і займає посаду провідного юрисконсульта у юридичному секторі (а.с.20).

Таким чином, починаючи з 18.06.2003 року позивач є найманим працівником, працює виключно за основним місцем роботи в межах укладеного трудового договору на умовах повного робочого часу, відтак за вказаний період не здійснювала адвокатську діяльність та не отримувала доходу від неї, а єдиний внесок сплачував роботодавець.

10 вересня 2019 року позивач звернулася до податкового органу із заявою про надання індивідуальної податкової консультації з наданням відповіді на питання:

- чи зобов`язана вона як адвокат сплачувати єдиний внесок у разі, якщо не отримує дохід від здійснення адвокатської діяльності та при умові, що є найманим працівником в межах такої діяльності і єдиний внесок за неї сплачує роботодавець;

- чи зобов`язана вона як адвокат перебувати на обліку в органах ДФС як самозайнята особа (особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність) у разі, якщо не отримує дохід від здійснення адвокатської діяльності та при умові, що вона є найманим працівником в межах такої діяльності і єдиний внесок за неї сплачує роботодавець.

15 жовтня 2019 року позивач отримала від ДФС України індивідуальну податкову консультацію № 613/Б/99-00-04-07-03-14/ІПК від 14.10.2019 року, в якій зазначено про обов`язок стати на облік в контролюючих органах самозайнятої особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність як платник податків і як платник єдиного внеску. Такий обов`язок виникає у адвоката, якщо йому видано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Крім того ДПС зазначив, що платник єдиного внеску, визначений п.5 ч.1 ст.4 Закону 2464, перебуваючи на обліку у контролюючому органі, зобов`язаний визначити базу нарахування єдиного внеску та сплатити суму внеску у розмірі не менше мінімального страхового внеску на місяць, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем. (а.с.15-17)

Вважаючи зазначену індивідуальну податкову консультацію протиправною, позивач звернулася з позовом до суду про її скасування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач є найманим працівником у Виробничому структурному підрозділі «Ужгородська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця», за відсутності доказів здійснення нею незалежної професійної (адвокатської) діяльності індивідуально з отриманням відповідного доходу від такої діяльності, в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період працевлаштування, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від такої. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 27.11.2019 у справі №160/3114/19. Відтак, індивідуальна податкова консультація, яка містить протилежні висновки, суперечить чинному законодавству, що є недопустимим, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пп.14.1.172 та п.п.14.1.172-1 п.14.1 ПК України податкова консультація, індивідуальна податкова консультація та узагальнююча податкова консультація, що надаються в порядку, передбаченому цим Кодексом; індивідуальна податкова консультація - роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.

Згідно п.п.191.1.28 п.191.1 ст. 191 ПК України до функцій контролюючого органу віднесено надання індивідуальних податкових консультацій, інформаційно-довідкових послуг з питань податкового та іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

За вибором платника податків індивідуальна податкова консультація надається в усній або письмовій формі. Індивідуальна податкова консультація, надана в письмовій формі, обов`язково повинна містити назву - податкова консультація, реєстраційний номер в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій, опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства (п.52.3 ст.52 ПК України).

Відповідно до п.53.2 ст.53 ПК України, платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Протягом 30 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду про скасування наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, або контролюючий орган з урахуванням висновків суду зобов`язані опублікувати узагальнюючу податкову консультацію або надати платнику податків індивідуальну податкову консультацію.

Отже, функція податкової консультації полягає у допомозі платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або іншого нормативно-правового акту, який стосується оподаткування, і є фактично відповіддю контролюючого органу платнику податків на його питання, яка повинна містити конкретні роз`яснення такому платнику щодо практичної форми та/або моделі його поведінки у визначеному колі податкових правовідносин.

В даному випадку позивач звернулася до податкового органу для отримання індивідуальної податкової консультації у зв`язку з необхідністю з`ясування порядку визначення та сплати єдиного внеску при ситуації, коли вона є самозайнятою особою, яка здійснює незалежну професійну діяльність (адвокат) та одночасно перебуває в трудових відносинах з РГ "Львівська залізниця" АТ "Укрзалізниця".

Надаючи податкову консультацію, ДФС України вказувала на обов`язок платника податків визначити базу нарахування єдиного внеску та сплатити суму внеску у розмірі не менше мінімального страхового внеску за місяць, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем.

Відносно цього колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон №2464-VI) платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI визначено, що до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з абзацом 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

З урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, задля досягнення мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску, незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок сплати його роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в податкових органах і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічний правова позиція відносно застосування норм Закону № 2464-VI була викладена Верховним Судом в постанові від 27 листопада 2019 року у справі №160/3114/19 та в подальшому підтримана в постановах від 04 грудня 2019 року в адміністративній справі № 440/2149/19, від 23 січня 2020 року у справі № 480/4656/18, від 27 березня 2020 року у справі № 140/2214/19, від 03 квітня 2020 року у справі № 140/642/19, від 19 червня 2020 року у справі № 824/876/19-а.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач з 18 червня 2003 року працює в виробничому структурному підрозділі Ужгородська дирекція залізничних перевезень і займає посаду провідного юрисконсульта у юридичному секторі (а.с.20)

Відтак, з 18.06.2003 ОСОБА_1 є найманим працівником, працює виключно за основним місцем роботи в межах укладеного трудового договору на умовах повного робочого часу, а єдиний соціальний внесок за неї сплачує роботодавець (страхувальник), що додатково підтверджується долученими до матеріалів справи довідками (а. с.21-28).

Крім цього, у матеріалах справи відсутні та відповідачем не надано жодних доказів щодо безпосереднього здійснення позивачем підприємницької діяльності, отримання інших доходів, ніж від трудової діяльності як найманий працівник.

Враховуючи зазначені обставини у справі та законодавчі положення, що регулюють спірні правовідносини, з огляду на нараховування та сплату роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність у позивача обов`язку зі сплати такого внеску, відтак індивідуальна податкова консультація є протиправною та підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року у справі № 260/1475/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Т. В. Онишкевич
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 24.12.2020