Справа № 743/1810/20
Суддя: Сташків В. Б.
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 743/1810/20
Провадження № 2-а/743/243/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року Ріпкинський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого-судді СТАШКІВА В.Б.,

за участю: - секретаря судового засідання НЕРУС Н.І.,

- перекладача ХАМРАЄВОЇ Гуллалек (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду,

з використанням власних технічних засобів,

за допомогою програмного забезпечення «EasyCon»),

учасники справи: - представник Центрального міжрегіонального управління

Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

МЕЛЬНИК М.М. (в режимі відеоконференції поза

межами приміщення суду, з використанням власних технічних

засобів, за допомогою програмного забезпечення «EasyCon»),

- громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 (в режимі відеоконференції з Чернігівським ПТПІ, за допомогою програмного забезпечення «EasyCon»),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Ріпки в залі суду справу

за позовом Центрального міжрегіонального управління Державної

міграційної служби у м. Києві та Київській області

до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1

про продовження строку затримання,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позиції позивача та відповідача, їх заяви (клопотання), інші процесуальні дії у справі.

24 грудня 2020 р. ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, через "ЕЛЕКТРОННИЙ СУД", звернулось до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому ставилось питання про продовження строку затримання останнього на 6 місяців.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

- рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 10 січня 2020 р.було примусово видворено громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України та затримано громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням останнього до ПТПІ на 6 місяців, до 8 липня 2020 року включно;

- уповноваженими органами Республіки Узбекистан на ім`я громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 видавалось свідоцтво на повернення в Республіку Узбекистан № НОМЕР_1 , яке було чинне до 26.03.2020 р.;

- рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 7 липня 2020 р.було продовжено строк затримання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на шість місяців;

- 28 жовтня 2020 р. громадянином Республіки Узбекистан ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 заповнені Анкета-заява для підтвердження особи і подальшого оформлення сертифікату на повернення в Республіку Узбекистан (з відповідним номером) та заява на адресу позивача щодо сприяння в оформленні документів на повернення в Республіку Узбекистан;

- уповноваженими органами Республіки Узбекистан на ім`я громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно не видавалось свідоцтво на повернення в Республіку Узбекистан через відсутність регулярного авіасполучення з Республікою Узбекистан;

- строк затримання відповідача закінчується 7 січня 2021 р., а на даний час неможливо забезпечити його примусове видворення, так як відсутнє регулярне авіасполучення з Республікою Узбекистан та відповідач не має дійсного документу, що дає право виїзду з України.

Ухвалою судді Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2020 р. відкрито провадження по справі та призначено її на 24 грудня 2020 р. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за участю представника позивача та перекладача, за допомогою програмного забезпечення «EasyCon», в режимі відеоконференції з Чернігівським ПТПІ, за участю відповідача, за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

В судовому засіданні:

- представник ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області МЕЛЬНИК М.М. позов підтримав, з підстав вказаних в ньому;

- громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 проти задоволення позову, заперечував, так як не бажає покидати територію України.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що:

- рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 10 січня 2020 р.було примусово видворено громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України та затримано громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням останнього до ПТПІ на 6 місяців, до 8 липня 2020 року включно;

- уповноваженими органами Республіки Узбекистан на ім`я громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 видавалось свідоцтво на повернення в Республіку Узбекистан № НОМЕР_1 , яке було чинне до 26.03.2020 р.;

- рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 7 липня 2020 р.було продовжено строк затримання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на шість місяців;

- 28 жовтня 2020 р. громадянином Республіки Узбекистан ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 заповнені:

?Анкета-заява для підтвердження особи і подальшого оформлення сертифікату на повернення в Республіку Узбекистан (з відповідним номером) на адресу Посольства Республіки Узбекистан в Україні;

?заява на адресу позивача щодо сприяння в оформленні документів на повернення в Республіку Узбекистан;

- уповноваженими органами Республіки Узбекистан на ім`я громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно не видавалось свідоцтво на повернення в Республіку Узбекистан.

Джерела права застосовані (не застосовані) судом.

Стаття 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод втілює основоположне право людини, а саме захист особи від свавільного втручання держави в її право на свободу. Підпункти з «a» до «f» пункту 1 статті 5 Конвенції містять вичерпний перелік дозволених підстав позбавлення свободи і жодне позбавлення свободи не буде законним, якщо не відповідатиме одній з цих підстав (рішення Європейського суду з прав людини в справі "Хлаіфія та інші проти Італії" (Khlaifia and Others v. Italy), пункт 88).

Один з винятків, що міститься у підпункті «f», дозволяє державі затримувати іноземців «з метою запобігання [їхньому] недозволеному в`їзду в країну» або «щодо яких провадиться процедура депортації або екстрадиції». затримання заявників і тримання їх під вартою протягом відповідного періоду підпадало під дію підпункту «f» пункту 1 статті 5 Конвенції, оскільки ідентифікація заявників була першим і необхідним кроком під час будь-якої процедури щодо їхнього видворення (рішення Європейського суду з прав людини від 18 червня 2020 р. в справі "Нур Ахмед та інші проти України" (Nur Ahmed and others v. Ukraine), пункт 79, 103 (Заява № 42779/12 та 5 інших заяв).

Згідно п. 164 рішення Європейського суду з прав людини в справі "А. та інші проти Сполученого Королівства" (A. and Others v. the United Kingdom) будь-яке позбавлення свободи у відповідності до другої частини пп. f п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод буде виправданим лише до тих пір, поки йде процес депортації або екстрадиції. Якщо така процедура не виконується з належною ретельністю, позбавлення волі перестає бути допустимим відповідно до пп. f п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Стаття 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» регламентує, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше як на 18 місяців (ч. 4).

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства визначені статтею 289 КАС України.

Згідно ч.ч. 11, 13 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців. Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Виходячи з правового аналізу ст. 289 КАС України можна стверджувати, що інститут продовження строку затримання застосовується адміністративним судом у разі наявності АЛЬТЕРНАТИВНИХ УМОВ, за яких неможливо, як ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, так і забезпечити примусове видворення, так і реадмісію особи, якими є: 1) або відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації, 2) або неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи. При цьому, наявність хоча б однієї з УМОВ надає підстави для прийняття адміністративним судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого строку (18 місяців). Інших умов за яких неможливо примусового видворити іноземця законодавство не містить.

Даний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 28 серпня 2019 року у справі №743/1263/17 та від 17 січня 2019 року у справі №743/1240/17 та постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2020 р. у справі № 743/698/20 та від 19 серпня 2020 р. у справі № 743/921/20.

П.1 Розділу VІ «Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців» Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 р. № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України від 22.01.2018 р. № 38/77) передбачає, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України, орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування. З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

Угодою між Кабінетом Міністрів України і Урядом Республіки Узбекистан про умови взаємних поїздок громадян, яка набрала чинності з 27.02.2002 р. передбачено, громадяни держави однієї Сторони можуть в`їжджати, виїжджати, прямувати транзитом та перебувати на території держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування і прописки (реєстрації), що діють в цій державі, по документах, зазначених у Додатку до цієї Угоди (ст. 1), у випадку втрати документа, зазначеного у Додатку до цієї Угоди, громадянином держави однієї Сторони на території держави іншої Сторони, компетентні органи країни перебування видають йому довідку, що підтверджує заяву про втрату документа, з метою отримання дійсного документа для повернення в державу свого громадянства (ст. 3). При цьому, перелік документів, які видаються громадянам Республіки Узбекистан, визначений в Угоді наступним чином:

?паспорт громадянина Республіки Узбекистан;

?дипломатичний паспорт;

?льотне посвідчення члена екіпажу повітряного судна (за наявності запису в польотному завданні);

?свідоцтво на повернення в Республіку Узбекистан (тільки для повернення в Республіку Узбекистан);

?свідоцтво про народження для дітей до 16 років (тільки в супроводі законних представників).

Оцінка суду.

Враховуючи те, що продовження строку затримання відповідача, без належних та вичерпних на те підстав, не відповідає ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже, покладає на відповідача додаткові обов`язки, що мають наслідком обмеження свободи пересування, які відповідно до законодавства, мають забезпечуватись саме з боку держави - відповідним міграційним органом, а в даному випадку особа громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ідентифікована, так як уповноваженими органами Республіки Узбекистан на ім`я останнього видалось свідоцтво на повернення в Республіку Узбекистан № НОМЕР_1 , яке було чинне з 26 лютого 2020 р. по 26 березня 2020 р., зважаючи на те, що відсутність у громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсних, на даний час, документів, що дають право виїзду з України, після документування його особи свідоцтвом на повернення до країни походження, відсутність коштів на придбання авіаквитка, карантинні обмеження та закриття державного кордону, на думку суду, не відносяться до вичерпних умов, за яких неможливо в т.ч. забезпечити примусове видворення іноземця, передбачених ч. 13 ст. 289 КАС України, що, в свою чергу, свідчить про відсутність правових підстав для продовження строку затримання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 9, 241-246, 250, 289 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 про продовження строку затримання - відмовити

Рішення суду може бути оскаржена до ШОСТОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ в десятиденний строк з дня його проголошення.

Головуючий В.Б.Сташків

Текст рішення виготовлено та

підписано 24 грудня 2020 року.