Справа № 819/34/16
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 819/34/16 пров. № А/857/11075/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Копанишин Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Тернопільської області, Теребовлянської місцевої прокуратури, про визнання дій протиправними, скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Шульгач М.П.,

час ухвалення рішення: 11:26:35,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами у справі № 819/34/16, в якій просив скасувати постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2016 року та прийняти нове рішення, яким визнати протиправними дії посадових осіб прокуратури Тернопільської області щодо організації і проведення безпідставного звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури; скасувати наказ прокурора Тернопільської області № 1263-к від 16.12.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури; зобов`язати керівника прокуратури Тернопільської області негайно поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури та запропонувати (адміністративну) посаду відповідно до рейтингового списку та інших переваг згідно ЗУ «Про прокуратуру» та КЗпП України; зобов`язати керівника прокуратури Тернопільської області призначити ОСОБА_1 на адміністративну посаду Теребовлянської місцевої прокуратури, передбачену п.п. 14, 15, ч.1 ст. 39 Закону України «Про прокуратуру»; визнати незаконним запис в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури; зобов`язати прокуратуру Тернопільської області здійснити перерахунок посадового окладу та інших виплат з 15 липня 2015 року по 16 грудня 2015 року, а також виплату ОСОБА_1 заробітної плати; виплат для вирішення соціально-побутових питань та матеріальну допомогу на оздоровлення; здійснити розрахунок за дні невідбутої відпустки, що складає 26 календарних днів із урахуванням вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року; стягнути з прокуратури Тернопільської області на його користь навиплачену заробітну плату з 15 липня 2015 року по 16 грудня 2015 року у розмірі 317286,40 грн.; суму за 26 календарних днів не відбутої відпустки, що складає 22601,22 грн.; стягнути з прокуратури Тернопільської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 грудня 2015 року до дня поновлення на роботі; стягнути з прокуратури Тернопільської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану неправомірними діями відповідача, в сумі 10000,00 грн.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що рішенням Конституційного суду від 26.03.2020 визнано неконституційними деякі положення Бюджетного кодексу України, які стосуються регулювання фінансового забезпечення діяльності і праці працівників органів прокуратури і в даному випадку не мають ніякого відношення до спору ОСОБА_1 , пов`язаного з спором про поновлення його на роботі і стягнення заробітку за вимушений прогул. Суд вказує, що дані висновки, викладені в рішенні Конституційного Суду, не можуть вважатися виключними і не впливають в даний час на законність постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2016 року.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, заявник подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заявлені вимоги задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що рішенням КСУ від 20.03.2020 року в справі №1-15/2002, №5-рп/2002 встановлено, що законом про Державний бюджет України заборонено вносити зміни до чинного законодавства, що означає неможливість зупинки дії чинних законів в частині встановлених ними пільг, компенсацій і гарантій, які фінансуються з бюджетів всіх рівнів.

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та просить залишити його без змін.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги і відзиву на неї в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Прокуратури Тернопільської області, Теребовлянської місцевої прокуратури, у якому, з врахуванням зміни позовних вимог, просив визнати протиправними дії посадових осіб прокуратури Тернопільської області щодо організації і проведення безпідставного звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури; скасувати наказ прокурора Тернопільської області №1263-к від 16.12.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури; зобов`язати керівника прокуратури Тернопільської області негайно поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури та запропонувати (адміністративну) посаду відповідно до рейтингового списку та інших переваг згідно ЗУ «Про прокуратуру» та КЗпП України; зобов`язати керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області призначити ОСОБА_1 на адміністративну посаду Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області, передбачену п.п. 14, 15 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про прокуратуру"; визнати незаконним запис в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури; зобов`язати прокуратуру Тернопільської області здійснити перерахунок посадового окладу та інших виплат з 15 липня 2015 року по 16 грудня 2015 року, а також: виплату ОСОБА_1 заробітної плати; виплат для вирішення соціально-побутових питань та матеріальну допомогу на оздоровлення; здійснити розрахунок за дні не відбутої відпустки, що складає 26 календарних днів із урахуванням вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року; стягнути з прокуратури Тернопільської області на користь ОСОБА_1 не виплачену заробітну плату з 15 липня 2015 року по 16 грудня 2015 року у розмірі 317286,40 грн. (триста сімнадцять тисяч двісті вісімдесят шість гривень сорок копійок); суму за 26 календарних днів не відбутої відпустки, що складає 22601,22 грн. (двадцять дві тисячі шістсот одна гривня тридцять дві копійки); стягнути з прокуратури Тернопільської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 грудня 2015 року до дня поновлення на роботі; стягнути з прокуратури Тернопільської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану неправомірними діями відповідача, в сумі 10000,00 (десять тисяч) гривень.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2016 року у позові ОСОБА_1 до Прокуратури Тернопільської області, Теребовлянської місцевої прокуратури про визнання дій протиправними, скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів - відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року дана постанова залишена без змін, та постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року у справі № 819/34/16 залишено без змін.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає правильно застосованим нормам матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що відповідно до частин 1 та 5 статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за виключними обставинами.

Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є, зокрема, встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Наведена стаття Кодексу адміністративного судочинства України встановлює вичерпний перелік підстав для перегляду судового рішення за виключними обставинами з тим, щоб відповідно до принципу юридичної визначеності забезпечити стабільність судових рішень, але водночас надати можливість виправити судові рішення, неправосудність яких зазвичай обумовлена обставинами, незалежними від суду.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 2 статті 152 Конституції України встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Згідно із статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, з огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, втратило чинність з 26 березня 2020 року, тобто з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 6-р/2020, що прямо встановлено самим рішенням, а отже, на час виникнення спірних правовідносин та на час ухвалення Тернопільським окружним адміністративним судом постанови від 26 вересня 2016 року положення зазначеної норми були чинними та підлягали застосуванню відповідачем. Відтак, згадане вище рішення Конституційного Суду України на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого.

Колегія суддів зазначає, що встановлення Конституційним Судом України неконституційності окремого положення закону, застосованого судом при вирішенні справи, надає особі лише право на перегляд такого судового рішення за виключними обставинами, а не є беззаперечною обставиною, за наявності якої суд зобов`язаний ухвалити судове рішення на користь особи, яка звертається із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених частиною п`ятою статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, для перегляду постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2016 року у зв`язку із виключними обставинами.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2019 року у справі № 333/5015/15-а та від 15 травня 2019 року у справі №640/20317/16-а.

Оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами у справі № 819/34/16 слід відмовити.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року у справі № 819/34/16 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький
Повне судове рішення складено 24.12.2020 року