Справа № 280/5736/20
Суддя: Калашник Юлія Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

21 грудня 2020 року (12 год. 45 хв.)Справа № 280/5736/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Калашник Ю.В.,

секретар судового засідання Лузан К.Ю.,

за участю представника позивача Пономаренка О.О., представника відповідача - Пилипенко І.В., третьої особи Бєлого Л.Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 206, ), треті особи: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

25.08.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Запорізької міської ради (далі - відповідач), третя особа: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення сорок восьмої сесії Запорізької міської ради сьомого скликання від 26.02.2020 №57 про відмову в наданні дозволу позивачу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 27.07.2019 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з урахуванням висновків, сформульованих судом у рішенні по даній справі; встановити судовий контроль за виконання судового рішення шляхом зобов`язання подати у двомісячний строк звіт про виконання прийнятого по даній справі судового рішення.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що є у 2018 році звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), проте рішення від 26.02.2020 відповідач відмовив позивачу у наданні такого дозволу. Позивач зазначає, що таке рішення не містить причин відмови. Тобто, рішення є необґрунтованим. Просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 31.08.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 28.09.2020.

17.09.2020 представником відповідача надано відзив (вх. №43604), у якому зазначає, що на земельну ділянку, щодо якої позивачем надано заяву, претендує ще одна особа ОСОБА_3 , яка є учасником АТО. Оскільки ОСОБА_3 має першочергова право на отримання земельної ділянки, рішенням Запорізької міської ради від 25.03.2020 їй надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Тому відповідач не міг надати позитивне рішення позивачу, оскільки дозвіл щодо виготовлення землевпорядної документації та цю ж ділянку наданий іншій особі. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

У підготовчому засіданні 28.09.2020 оголошувалась перерва до 12.10.2020.

У підготовчому засіданні 12.10.2020 судом до участі у справі у якості третьої особи залучено ОСОБА_3 .

Ухвалою від 12.10.2020 продовжено строк підготовчого провадження до 30.11.2020 та відкладено розгляд справи до 09.11.2020.

У зв`язку із відсутністю у період часу з 07.11.2020 по 21.11.2020 судді ОСОБА_4 на роботі (довідка Запорізького окружного адміністративного суду від 23.11.2020 №02-35/20/90), підготовче засідання призначене на 09.11.2020 перенесено на 24.11.2020.

24.11.2020 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та за згодою учасників справи призначено розгляд справи по суті на 21.12.2020.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, надавши пояснення відповідно до позовної заяви.

Представник відповідача проти позову заперечив із підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа - ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав.

Враховуючи норми ч.3 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), у судовому засіданні 21.12.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення учасників справи, судом встановлені наступні обставини.

27.07.2018 позивачка звернулась до відповідача із заявою про надання земельної ділянки по АДРЕСА_3 для індивідуального будівництва, додавши до заяви схему розташування земельної ділянки, копію паспорту та копію довідки про присвоєння ідентифікаційного коду (а.с.8).

Рішенням від 26.02.2020 №57 відповідач відмовив позиву у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.54).

Не погоджуючись із цим рішенням позивач звернулась до суду із цим позовом.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, а саме, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до п. г. ч. 1 ст.121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах - не більше 0,10 гектара;

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 ст.118 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме такою підставою може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Рішення відповідача від 26.02.2020 №57 «Про відмову в наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» не містить вказівки на наявність підстави для відмови у задоволенні заяви позивача.

Суд також зазначає, що відповідачем порушений строк розгляду заяви позивача, яку надано відповідачу у 2018 році, проте заява розглянута із порушенням встановленого ч. 7 ст.118 Земельного кодексу України місячного строку лише 26.02.2020.

Щодо посилань відповідача, що на вказану земельну ділянку претендує інша особа учасник АТО ОСОБА_3 , то суд критично ставиться до такого твердження та зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 із заявою про надання земельної ділянки звернулась до відповідача 13.05.2019 (а.с.55), в той час як позивачем аналогічна заява надана відповідачу раніше 27.07.2018.

Також, посилання відповідача на неможливість надати позивачу дозвіл на виготовлення проекту землеустрою через те, що такий дозвіл вже був наданий ОСОБА_3 , суду є незрозумілим, оскільки позивачу відповідач відмовив у наданні дозволу на виготовлення проекту із землеустрою рішенням від 26.02.2020. При цьому, ОСОБА_3 такий дозвіл був наданий пізніше - рішенням від 25.03.2020 №51/75 (а.с.110).

Про відсутність законних підстав для відмови позивачу на наданні дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки свідчить також те, що на розгляд сесії Запорізької міської ради 26.02.2020 було надані як проект рішення про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою та і проект рішення про відмову у наданні дозволу (а.с.105, 106).

При цьому суд зазначає, що пояснювальна записка до проекту рішення не містить будь-яких підстав для відмови у наданні дозволу (а.с.107).

Суд повторно зазначає, що єдиною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач не надав суду доказів існування такої невідповідності місця розташування земельної ділянки, про вилічення якої просить позивач.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, Європейський суд з прав людини в рішеннях у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії").

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії").

Іншими словами, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" та у справах "Ґаші проти Хорватії" "Трґо проти Хорватії").

Отже йдеться про дотримання принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" "Москаль проти Польщі").

Аналізуючи викладене вище, суд вважає, що оскаржуване рішення Запорізької міської ради від 26.02.2020 №57 є протиправним, не містить правових підстав для його прийняття та відповідно, підлягає скасуванню.

В той же час, для належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.07.2018, у відповідності до приписів ст. 118 Земельного кодексу України протягом місячного строку. Результатом розгляду такого клопотання має бути надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надання мотивованої відмови у наданні дозволу.

Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності своїх дій, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Щодо вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, вказаною статтею встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено рішення, подати у встановлений судом строк звіт про його виконання.

Проаналізувавши обставини справи, суд не вбачає достатніх підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по вказаній адміністративній справі, оскільки судове рішення є обов`язковим до виконання, у тому числі, в примусовому порядку, а за невиконання рішення суду передбачена відповідальність.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч.1 ст.143 КАС України).

Відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, судові витрати, понесені позивачем на оплату судового збору, мають бути присуджені на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької міської ради.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення сорок восьмої сесії Запорізької міської ради сьомого скликання від 26.02.2020 №57 «Про відмову в наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Зобов`язати Запорізьку міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.07.2018, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

У задоволенні позовної вимоги щодо встановлення судового контролю за виконання судового рішення відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької міської ради судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 255 КАС України та може бути оскаржене у порядку та строки, передбачені ст. ст. 293, 295, 296 та 297 КАС України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 24.12.2020.

Суддя Ю.В. Калашник