Справа № 260/2474/20
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 грудня 2020 рокум. Ужгород№ 260/2474/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилка С.Є.,

з участю секретаря судового засідання Марущак Г.Д.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 не з`явився;

відповідач Берегівська міська рада Закарпатської області представник не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Берегівської міської ради Закарпатської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

08 липня 2020 року до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою звернулася ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Берегівської міської ради Закарпатської області (90252, Закарпатська область, Берегівський район, м. Берегове, вул. Б. Хмельницького, 7, ), якою просить суд: "1. Визнати протиправною бездіяльність Берегівської міської ради Закарпатської області щодо не прийняття рішення про затвердження поданого 28 січня 2020 року до Берегівської міської ради Закарпатської області проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 у власність земельної ділянки за кадастровим номером: :01:015:0159 площею 0,0710 га з цільовим призначенням "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та про передачу їй у власність вищевказаної земельної ділянки; 2. Зобов`язати Берегівську міську раду Закарпатської області прийняти на пленарному засіданні найближчої сесії Берегівської міської ради Закарпатської області в порядку та строки, передбачені Земельним кодексом України, рішення про затвердження поданого 28 січня 2020 року до Берегівської міської ради Закарпатської області проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 у власність земельної ділянки за кадастровим номером: :01:015:0159 площею 0,0710 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та про передачу їй у власність вищевказаної земельної ділянки; 3. Стягнути з Берегівської міської ради Закарпатської області на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати; 4. Розглянути справу за цією позовною заявою за правилами загального позовного провадження.".

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 19 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Берегівської міської ради Закарпатської області з заявою про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,0800 га із земель житлової та громадської забудови комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (далі - спірна земельна ділянка). До заяви були додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. У зв`язку з тим, що Берегівська міська рада Закарпатської області в місячний строк не розглянула вищевказану заяву і не надала дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні позивачка в порядку статті 118 Земельного кодексу України замовила розроблення відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомила відповідача 21 жовтня 2019 року. 28 січня 2020 року позивач подала до Берегівської міської ради розроблений проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки за кадастровим номером: :01:015:0159 площею 0,0710 га, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Згідно вимог чинного законодавства Берегівська міська рада зобов`язана була прийняти рішення про затвердження вищевказаного проекту землеустрою та передачу позивачу у власність вищевказаної земельної ділянки або про відмову у затвердженні вищевказаного проекту землеустрою та про відмову у передачі позивачу у власність вищевказаної земельної ділянки в двотижневий строк з дня отримання вищевказаного проекту землеустрою. Однак, Берегівська міська рада Закарпатської області досі не прийняла ніякого рішення за вищевказаним проектом землеустрою.

У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав.

Ухвала Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження в даній адміністративній справі неодноразово надсилалась відповідачеві рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення за адресою, що зазначена у позовній заяві.

У відповідності до рекомендованого повідомлення про вручення, яке повернулося на адресу суду, відповідачем ухвалу про відкриття провадження було отримано 01 грудня 2020 року (а.с. 98).

Відтак, судом вжито достатніх законодавчо встановлених заходів щодо належного повідомлення відповідача про відкриття провадження та про можливість подання відповідачем відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали суду.

Статтею 159 частиною 4 КАС України визначено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до статті 162 частини 6 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на те, що відповідачем у встановлений судом строк не надано суду відзив на позов та не повідомлено суд про причини за яких такий відзив не поданий, суд кваліфікує таку позицію відповідача, як визнання позову.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча судом вживалися заходи щодо виклику учасників справи, що передбачені Главою 7 Розділу І КАС України.

17 серпня 2020 року на адресу Закарпатського окружного адміністративного суду надійшло клопотання позивача про проведення засідання без участі позивача (а.с.а.с. 77, 78).

У відповідності до статті 205 частини 1, 3 пункту 1 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Розгляд даної справи відкладався (оголошувалась перерва) у зв`язку з існуванням на те об`єктивних законодавчо встановлених підстав.

Суд, враховуючи наявність достатньої кількості доказів у справі, а також строки розгляду вказаної справи, наявність правової позиції учасників справи щодо спірних правовідносин судом вирішено проводити розгляд справи у відсутності учасників справи. Відповідна ухвала зафіксована у протоколі судового засідання.

Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані сторонами докази (заслухавши представників сторін), всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до висновку про те, що позовна заява не підлягає до задоволення повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Берегівської міської ради Закарпатської області з заявою про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,0800 га із земель житлової та громадської забудови комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . До заяви були додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (а.с. 57).

У зв`язку з тим, що Берегівська міська рада Закарпатської області в місячний строк не розглянула вищевказану заяву і не надала дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні позивач в порядку статті 118 Земельного кодексу України позивач замовила розроблення відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомила відповідача 21 жовтня 2019 року (а.с. 58).

28 січня 2020 року позивач подала до Берегівської міської ради заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки за кадастровим номером: :01:015:0159 площею 0,0710 га, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 59-65, 13-55).

Однак, як вказує позивач вказана заява відповідачем розглянута не була. Таку бездіяльність Берегівської міською радою Закарпатської області позивач вважає протиправною, у зв`язку із чим звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Конституція України гарантує право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 частина 2 Конституції України).

Таке право реалізується громадянами та юридичними особами та державою на правових титулах володіння, користування та розпорядження земельними ділянками.

Відповідно до положень статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Згідно із статтею 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до статті 10 частини 1 Закону України "Про місцеве самоврядування" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до статті 26 частини 1 пункту 34 Закону України "Про місцеве самоврядування" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно із статтею 24 частиною 3 Закону України "Про місцеве самоврядування" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

У відповідності до статті 42 частини 4 пункту 3 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільський, селищний, міський голова підписує рішення ради та її виконавчого комітету.

Суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, у тому числі перелік повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин врегульовано Земельним кодексом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III (далі Земельний кодекс України, ЗК України).

Відповідно до статті 81 частини 1 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно із статтею 122 частиною 1 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 121 частиною 1 пунктом "г" Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах - не більше 0,10 гектара.

Відповідно до статті 118 частини 6 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно статті 118 частини 7 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Статтею 123 частиною 2 Земельного кодексу України визначено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідно до статті 123 частини 3 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку

Відповідно до статті 123 частини 3 абзацу 3 Земельного кодексу України у разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Таким чином, Земельним кодексом України встановлено обов`язок органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування розглянути клопотання про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою у місячний строк і надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні.

Як було вже встановлено, що 19 вересня 2019 року позивач звернулася до Берегівської міської ради з заявою про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,0800 га із земель житлової та громадської забудови комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 57), однак відповідачем в місячний строк не розглянула вищевказану заяву і не надала дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, у зв`язку із чим позивач замовила розроблення відповідного проекту землеустрою щодо вказаної відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомила відповідача 21 жовтня 2019 року (а.с. 58).

Отже, оскільки у встановлений законом строк відповідачем не було розглянуто вказану заяву позивача щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, суд погоджується з висновком про те, що позивач набув право на провадження певних дій щодо розроблення відповідного проекту землеустрою щодо вказаної відведення земельної ділянки без надання такого дозволу без отримання відповідного дозволу відповідно до "принципу мовчазної згоди" (стаття 123 частина 3 абзац 3 Земельного кодексу України).

Статтею 118 частиною 7 Земельного кодексу України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Згідно із статті 118 частинами 8, 9 Земельного кодексу України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Статтею 186-1 частиною 6 Земельного кодексу України, передбачено, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому з вищенаведених норм Земельного кодексу України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України, норми статті 118 Земельного кодексу України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту.

Таким чином, суд зазначає, що після розроблення проекту землеустрою на підставі отриманого громадянином від відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або за принципом мовчазної згоди такий проект підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, який за результатом дослідження обов`язкових до подання документів надає вмотивований висновок про його погодження або про відмову в такому погодженні.

Аналіз наведених норм права, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, свідчить про те, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність.

Погоджений проект землеустрою подається громадянином до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, і такий орган у двотижневий строк зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

Так, 28 січня 2020 року позивач подала до Берегівської міської ради заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки за кадастровим номером: :01:015:0159 площею 0,0710 га, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.а.с. 59-65, 13-55).

Разом з тим, відповідач ухилився від виконання вимог статті 186-1 Земельного кодексу України, не приймаючи рішення по суті заяви позивача.

Отже, відповідач, як уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

Відповідно до статті 26 частини 1 пункту 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до статті 59 частини 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Отже, розгляд заяви особи повинен прийматись у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Аналогічна правова позиція вказана в постанові Верховного Суду від 23 листопада 2018 року по справі № 826/8844/16.

Проте, Берегівська міська рада Закарпатської області не здійснила належного розгляду заяви позивача та не прийняла жодного рішення.

Вказане, на думку суду, не відповідає вимогам закону, оскільки відповідач належним чином не вирішив питання за результатом звернення позивача згідно з вимогами статті 186-1 Земельного кодексу України та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого "земельного" питання. У світлі вимог статті 19 частини 2 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність визнання протиправною бездіяльності Берегівської міської ради Закарпатської області щодо не розгляду у встановленому Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" порядку заяви ОСОБА_1 від 28 січня 2020 року щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та неприйняття відповідного рішення на пленарному засіданні міської ради.

Відповідно до статті 92 частини 1 пункту 1 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

Конституцією України та Земельним Кодексом України передбачено право на отримання земельної ділянки та закріплені гарантії цих прав, зокрема нормативно визначена процедура отримання земельної ділянки у власність.

Як зазначалось судом вище, повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначені статтею 186-1 Земельного Кодексу України. Статтею 186-1 частиною 6 Земельного Кодексу України визначені підстави для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, якими може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Положення статті 186-1 частини 6 Земельного Кодексу України не підлягають розширеному тлумаченню, визначений нею перелік підстав для відмови є вичерпним, що зокрема слідує із слова "лише".

Верховний Суд у постанові від 24 грудня 2019 року по справі № 823/59/17 зазначив, що умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, якщо для цього є законні підстави.

Статтею 245 частиною 4 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У постанові від 28 травня 2020 року у справі №819/654/17 Верховний Суд зазначив, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Затвердження проекту землеустрою є останньою стадією при набутті права приватної власності на земельну ділянку, а відтак без здійснення відповідачем відповідної перевірки на предмет відповідності вимогам земельного законодавства такого проекту землеустрою (зокрема, щодо відсутності підстав для відмови у його затвердженні), суд позбавлений можливості прийняти рішення про зобов`язання затвердити проект землеустрою.

Отже, вимога про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки є передчасною, оскільки відповідачем взагалі не приймалось рішення по суті заявленого позивачем клопотання.

Тому відсутні підстави для зобов`язання відповідача прийняти рішення саме про затвердження проекту землеустрою.

Суд вважає, що порушені права необхідно поновити шляхом зобов`язання Берегівської міської ради прийняти рішення за заявою ОСОБА_1 від 28 січня 2020 року щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 у власність земельної ділянки за кадастровим номером :01:015:0159 площею 0,0710 га з цільовим призначенням "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

З урахуванням вище встановленої судом протиправної бездіяльності відповідача щодо не прийнятті рішення за заявою позивача, суд приходить до висновку, що належним та достатнім способом судового захисту права позивача у спірних відносинах є зобов`язання

За правилами встановленими статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до статті 77 КАС частини 2 України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З встановлених судом обставин вбачається, що позивачем дотримано всіх критеріїв визначених Земельним кодексом України за для реалізації свого права на отримання земельної ділянки. При цьому, у спірних правовідносинах не вбачається жодних підстав, мотивів або ж аргументів, які б давали можливість суб`єкту владних повноважень діяти на власний розсуд (дискреційно).

Відповідно до статті 139 частини 1 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що заявлений позивачем позов містив у собі одну вимогу немайнового характеру (про визнання протиправною бездіяльність) та одну похідну від неї вимогу немайнового характеру (про зобов`язання вчинити певні дії)

Як вбачається з долученої до позовної заяви квитанції № 49 від 07 липня 2020 року, позивачем при зверненні до Закарпатського окружного адміністративного суду з даними позовом було сплачено судовий збір за дві вимоги немайнового характеру в розмірі 1681,60 грн (а.с. 56).

Статтею 4 частиною 2 пунктом 2 Закону України "Про судовий збір" закріплено, що за подання до адміністративного суду позовної позови немайнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, суд вважає, що понесені позивачем у даній справі судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 840,80 грн підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 139, 242-246 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Берегівської міської ради Закарпатської області (90252, Закарпатська область, Берегівський район, м. Берегове, вул. Б. Хмельницького, 7, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Берегівської міської ради Закарпатської області, яка полягає у не прийнятті рішення за заявою ОСОБА_1 від 28 січня 2020 року щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 у власність земельної ділянки за кадастровим номером :01:015:0159 площею 0,0710 га з цільовим призначенням "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Зобов`язати Берегівську міську раду Закарпатської області прийняти рішення за заявою ОСОБА_1 від 28 січня 2020 року щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 у власність земельної ділянки за кадастровим номером :01:015:0159 площею 0,0710 га з цільовим призначенням "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з Берегівської міської ради Закарпатської області (90252, Закарпатська область, Берегівський район, м. Берегове, вул. Б. Хмельницького, 7, ) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по справі у розмірі 840,80 (вісімсот сорок гривень 80 копійок) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 22 грудня 2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі було складено 28 грудня 2020 року.

СуддяС.Є. Гаврилко