Справа № 360/3564/20
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2020-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

28 грудня 2020 року СєвєродонецькСправа № 360/3564/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чернявська Т.І., перевіривши матеріали за позовною заявою Головного управління ДПС у Луганській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про скасування постанови про накладення штрафу,

ВСТАНОВИВ:

25 вересня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Головного управління ДПС у Луганській області (далі позивач) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі відповідач), в якій позивач просить скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 09 вересня 2020 року ВП № 62662845 про накладення штрафу.

Ухвалою суду від 30 вересня 2020 року позовну заяву Головного управління ДПС у Луганській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про скасування постанови про накладення штрафу залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом 10-ти (десяти) календарних днів з дати отримання даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду позовної заяви, оформленої з дотриманням вимог, встановлених статтями 160, 161 КАС України, та її копії для вручення відповідачу та заяви про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду з даною позовною заявою.

12 жовтня 2020 року від позивача через відділ діловодства та обліку звернення громадян (канцелярію) за вхідним реєстраційним номером № 41549/2020 надійшла уточнена позовна заява від 09 жовтня 2020 року № 6198/9/12-32-05-00-29 та заява від 09 жовтня 2020 року № 6199/9/12-32-05-00-29 про поновлення строку звернення до суду.

З урахуванням уточненої позовної заяви від 09 жовтня 2020 року № 6198/9/12-32-05-00-29 позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 09 вересня 2020 року ВП № 62662845 про накладення штрафу.

Ухвалою суду від 19 жовтня 2020 року позовну заяву Головного управління ДПС у Луганській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про скасування постанови про накладення штрафу залишено без руху Головному управлінню ДПС у Луганській області протягом 7-ми (семи) календарних днів з дати отримання даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду заяви про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності інших поважних причин пропуску строку звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року позовну заяву Головного управління ДПС у Луганській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про скасування постанови про накладення штрафу повернуто позивачу.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року скасовано ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року та направлено адміністративну справу № 360/3564/20 до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

За приписами пунктів 3 та 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Розглянувши матеріали позовної заяви, суддя дійшов висновку, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 КАС України, у зв`язку з чим вона має бути залишена без руху з таких підстав.

В постанові від 22 грудня 2020 року Перший апеляційний адміністративний суд вказав, що суд першої інстанції, надаючи оцінку доводам позивача щодо застосування строків звернення з позовом, керувався пунктом 1 частини другої статті 287 КАС України (10 календарних днів), помилково дійшов до висновку щодо неможливості застосування до спірних правовідносин строків, визначених частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», яка також регламентує порядок та строки звернення до суду з позовом щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця (10 робочих днів), оскільки на думку суду апеляційної інстанції, саме Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним при застосуванні строків в рамках спірних правовідносин.

Крім того, колегія суддів Першого апеляційного адміністративного суду звернула увагу, що в даному випадку є певна колізія у застосуванні строків звернення до суду, що з урахуванням принципу правової визначеності, про що неодноразово зазначалось у рішеннях Європейського Суду, тобто, аналізуючи зазначене, позивач звернувся до суду у строк, визначений спеціальним Законом.

При цьому, суд першої інстанції поверхово підійшов до доводів позивача щодо впровадження карантинних заходів на території країни та пропущення строку з цих підстав, не надавши обґрунтувань неможливості застосування процедури продовження процесуальних строків за положеннями пункту 3 розділу VI «Прикінцевих положень» КАС України.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 920/149/19 (провадження 12-297гс18) та Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 08 жовтня 2019 року у справі № 440/1290/19 (провадження К/9901/21495/19) зазначили, що стаття 74 Закону України «Про виконавче провадження» є загальною нормою по відношенню до статті 287 КАС України, адже застосовується до більш широкого кола відносин: 1) відносин, які виникають при оскарженні дій щодо виконання будь-якого виконавчого документа, а не тільки рішення суду; 2) відносин, які виникають при оскарженні дій державного виконавця не тільки до суду, але й до органів ДВС.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 08 жовтня 2019 року у справі № 440/1290/19 вказав, що при здійсненні судочинства в спірних правовідносинах адміністративний суд правомірно застосував спеціальну норму, якою визначено порядок обчислення строку звернення до адміністративного суду з позовною заявою, тобто КАС України, а не Закон України «Про виконавче провадження».

Досліджуючи питання щодо юридичної визначеності норми закону та передбачуваності наслідків її застосування у питанні усунення правової колізії, яка виникла між нормою частини першої статті 341 ГПК України та нормою частини п`ятої статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» щодо строку оскарження рішень, дій або бездіяльності органів виконавчої служби, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 920/149/19 (провадження 12-297гс18) дійшла таких висновків:

«36. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

37. Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

38. У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

39. Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

40. У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

41. Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

42. Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.

43. ЄСПЛ у рішенні від 6 вересня 2005 року у справі «Салов проти України» зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову «передбачений законом», є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатись «законом», якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія. Крім того, ЄСПЛ підкреслює, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охопити, а також кількості й статусу тих, до кого він застосовується.

44. ПАТ «Сумигаз» звернулося до суду із пропуском десятиденного строку, встановленого пунктом «а» частини першої статті 341 ГПК України, про зміст якої скаржник не міг не бути обізнаним, адже ГПК України є основним нормативним актом, який регулює здійснення судочинства господарськими судами і відповідно визначає процесуальний порядок звернення з такими скаргами та їх розгляду судом.

45. Скаржник звернувся зі скаргою на рішення та дії державного виконавця 03 травня 2018 року, тобто майже через півроку після набрання чинності змінами до ГПК України, внесених Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що передбачають строк оскарження дій державних виконавців протягом 10 календарних днів. Таким чином, застосування відповідних процесуальних обмежень було передбачуваним для ПАТ «Сумигаз» і тому відповідає принципу юридичної визначеності.

46. Скаржник як юридична особа, що багато років здійснює професійну господарську діяльність на ринку України з виробництва та постачання газу і має значний досвід участі у судових процесах (як свідчать дані з Єдиного державного реєстру судових рішень), міг передбачити наслідки несвоєчасного звернення з такою скаргою.».

У даній справі оскаржувану постанову від 09 вересня 2020 року ВП № 62662845 про накладення штрафу Головне управління ДПС у Луганській області отримало 11 вересня 2020 року, що підтверджено штрих-кодом реєстрації вхідної кореспонденції. Отже, останнім днем десятиденного строку, встановленого статтею 287 КАС України, на оскарження постанови від 09 вересня 2020 року ВП № 62662845 про накладення штрафу було 21 вересня 2020 року. Позовна заява направлена позивачем до суду засобами поштового зв`язку 23 вересня 2020 року, про що свідчить відбиток календарного штемпеля на конверті.

Отже, позивачем пропущено десятиденний строк, встановлений статтею 287 КАС України, звернення до суду.

У визначенні моменту і виникнення права на позов мають значення дві обставини: об`єктивна - наявність факту порушеного права, суб`єктивна - особа дізналася або повинна була дізнатись про факт порушення права. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу строку звернення до адміністративного суду може бути пов`язаний із різними юридичними фактами та їх оцінкою.

Обов`язковою умовою для повернення позовної заяви є не лише встановлення факту пропуску строку звернення до суду, а й відсутність підстав вважати, що такий строк пропущений з поважних причин.

Заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості. Відповідно з цим, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України (в редакції Закону України від 18 червня 2020 року № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності з 17 липня 2020 року) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

З метою усунення поверхового підходу до доводів позивача щодо впровадження карантинних заходів на території країни та пропущення строку з цих підстав, не надавши обґрунтувань неможливості застосування процедури продовження процесуальних строків за положеннями пункту 3 розділу VI «Прикінцевих положень» КАС України, на яке вказав суду першої інстанції Перший апеляційний адміністративний суд в постанові від 22 грудня 2020 року, оскільки позивач в заяві про поновлення строку звернення до суду від 29 жовтня 2020 року б/н, пославшись на впровадження карантинних заходів на території країни до 31 жовтня 2020 року та положення пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України, не навів жодної обставини пропуску строку звернення до суду, зумовлену обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, суд пропонує позивачу надати письмові пояснення, підтверджені письмовими доказами, що причини пропуску строку звернення до суду у межах спірних правовідносин зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Відповідно частини першої статті 161 КАС України до позовної заяви додаються її копії, а також копії доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Судом встановлено, що, повертаючи позовну заяву у справі № 360/3564/20, позивачу повернуто позовну заяву від 23 вересня 2020 року № 5904/9/12-32-05-00-29 з додатками в 1-му примірнику, позовну заяву від 09 жовтня 2020 року № 6198/9/12-32-05-00-29 в 1-му примірнику, позовну заяву від 29 жовтня 2020 року № 6664/9/12-32-05-05 з додатками в 1-му примірнику.

Отже, позивачу необхідно надати суду оригінали позовної заяви від 23 вересня 2020 року № 5904/9/12-32-05-00-29 з додатками, позовної заяви від 09 жовтня 2020 року № 6198/9/12-32-05-00-29, позовної заяви від 29 жовтня 2020 року № 6664/9/12-32-05-05 з додатками, письмові пояснення, підтверджені письмовими доказами, що причини пропуску строку звернення до суду у межах спірних правовідносин зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Керуючись статтею 160, 161, 169, 256, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Головного управління ДПС у Луганській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про скасування постанови про накладення штрафу залишити без руху.

Запропонувати позивачу протягом 7-ми (семи) календарних днів з дати отримання даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду оригіналів позовної заяви від 23 вересня 2020 року № 5904/9/12-32-05-00-29 з додатками, позовної заяви від 09 жовтня 2020 року № 6198/9/12-32-05-00-29, позовної заяви від 29 жовтня 2020 року № 6664/9/12-32-05-05 з додатками, письмових пояснень, підтверджених письмовими доказами, що причини пропуску строку звернення до суду у межах спірних правовідносин зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Якщо недоліки позовної заяви не будуть усунуті позивачем у строк, встановлений судом, позовна заява буде повернута позивачеві та вважатиметься неподаною.

Копію ухвали про залишення позовної заяви без руху невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду не підлягає. Заперечення на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

СуддяТ.І. Чернявська