Справа № 320/3875/20
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2020-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 грудня 2020 року м. Київ справа №320/3875/20
Суддя Київського окружного адміністративного суду Журавель В.О., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби;

- визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової допомоги при звільненні відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 28 календарних років;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу при звільненні відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 28 календарних роки з урахуванням раніше виплачених сум.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , де отримував грошове забезпечення. Під час служби позивач брав участь в антитерористичній операції на сході України. Станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Крім того, зазначає, що відповідачем грошову допомогу при звільнені було виплачено лише за 25 років, без урахування попереднього періоду служби, що є порушенням прав позивача.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 р. відкрито спрощене позовне провадження без проведення судового засідання. У цій ухвалі відповідачу запропоновано протягом десяти днів з дня її вручення подати до суду відзив на позовну заяву.

18 червня 2020 р. до суду надійшов відзив від відповідача, в якому останній позову не визнав, у його задоволенні просив відмовити. Стверджує, що позивач, маючи з 2015 року статус учасника бойових дій, мав додаткову пільгу, передбачену п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Зазначає, що наказ про звільнення позивача з військової служби підписаний 28 грудня 2019 року, а тому права на додаткову відпустку за 2020 р., як і права на грошову компенсацію замість неї позивач не набув.

Крім того, зазначає, що відповідно до вимог законодавства відповідачем було виплачено грошову допомогу при звільненні за період календарної служби позивача з дня останнього зарахування на службу з 6 травня 1994 р. по 28 грудня 2019 р. включно, що становить 25 років.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач проходив військову службу на посаді начальника зв`язку і радіотехнічного забезпечення старшого повітряного радиста відділення зв`язку та радіотехнічного забезпечення та наказом Командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16 січня 2020 р. р. № 10 виключено зі списків особового складу, звільнено з військової служби у запас на підставі наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) № 709 від 28 грудня 2019 р. за підпунктом «а» пунктом частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту) з правом носіння військової форми одягу.

Відповідно до цього наказу, позивача виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення з подальшим зарахуванням на військовий облік до Бориспільського ОМВК Київської області з 16 січня 2020 р.

У абз.3 п.6 цього наказу зазначено, що вислуга років позивача у ЗС: календарна 28 років 03 місяці, пільгова 38 років 00 місяців. Абз.4 п.6 цього наказу передбачено виплатити позивачу матеріальну допомогу по звільненню у розмірі 50% грошового забезпечення за кожний повний календарний прослужений рік. Абз.9 п.6 цього наказу передбачено виплатити позивачу компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки.

Згідно з витягом з графи 12 особової справи позивача у період з 01.08.91 по 01.04.94 він проходив військову службу як курсант і потім був звільнений у запас. У подальшому 06.05.94 позивача знову прийнято на військову службу і він був звільнений у запас 16.01.20.

Відповідно до копії посвідчення учасника бойових дій від 8 квітня 2015 р. позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

18 лютого 2020 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 р., виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, та нарахувати та виплатити грошову допомогу при звільненні виходячи з вислуги 28 календарних років.

Листом відповідача від 24 лютого 2020 р. № 31/фс позивача було повідомлено, що відповідно до пункту 4 розділу 31 наказу Міністра оборони України № 260 від 7 червня 2018 року «….військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), накази про звільнення яких підписано минулого року, але які не виключені зі списків військової частини, відпустка за період в поточному році не надається і грошове забезпечення за час такої відпустки не виплачується». Тобто, якщо не надається основна відпустка, то і додаткова відпустка надана бути не може.

Зазначено, що позивача звільнено наказом Командувача ПС ЗС України № 709 від 28 грудня 2019 року та виключено зі списків особового складу наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 10 від 16 січня 2020 р. Повідомлено, що відповідно до пункту 7 розділу 32 наказу Міністра оборони України № 260 від 7 червня 2018 р. «….у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби…». Таким чином, відповідачами було відмовлено у зверненні позивача щодо проведення нарахування та виплати вказаних позивачем виплат військової частини НОМЕР_1 .

Позивач вважає, що невиплата грошового забезпечення свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а тому за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд бере до уваги наступне.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (зі змінами та доповненнями, далі Закон № 504/96-ВР) установлено такі види відпусток: щорічні відпустки; основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до вимог ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з вимогами п. 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (зі змінами та доповненнями, далі Закон № 3551-XII) передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, на підставі норм Закону № 3551-XII додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.

Статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (зі змінами та доповненнями, далі Закон - № 2011-XII) визначено порядок надання військовослужбовцям відпусток.

Відповідно до вимог п. 19 ст. 10-1 Закону № 2011-XII надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (в особливий період під час дії воєнного стану) цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Із наведеного слідує, що надання військовослужбовцю - учаснику бойових дій пільги у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати протягом 14 календарних днів припинено та поставлено в залежність від наявності або відсутності дії «особливого періоду».

Водночас, суд зазначає, що визначення цього поняття надано у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ (зі змінами та доповненнями, далі Закон № 3543-ХІІ), відповідно до якої особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій».

Суд зазначає, що основним принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Так, принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований та неоднаковий підхід законом заборонений і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

Суд зазначає, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 101 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачено Законом № 2011-XII. Так, відповідно до ч. 14 ст. 101 Закону №2011-XII у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Водночас суд зазначає, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Суд зазначає, що саме з 16 січня 2020 р. позивача виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення, що підтверджується наказом Командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій службі) від 16 січня 2020 р. № 10.

Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідач протиправно не провів з ним розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 2020 р.

Суд зазначає, що припинення додаткової відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на таку відпустку в цілому, яке може бути реалізоване в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 р. у справі № 620/4218/18.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, в частині шостій статті 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів зазначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що однак не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання дні такої відпустки при звільненні зі служби.

Надаючи оцінку твердженням відповідача про те, що позивача звільнено у 2019 р., тому він на підставі приписів відомчого наказу МО України позбавляється права на отримання як відпустки, так і грошової компенсації за неї у 2020 р. суд відкидає як необґрунтовані, оскільки вони суперечать нормам наведеного вище законодавства. Суд вважає, що для виконання приписів вказаної норми наказу МО України Командувач ПС ЗС України повинен був забезпечити передачу в установленому порядку в останні дні 2019 р. наказу про звільнення позивача до командира військової частини НОМЕР_1 , який також у 2019 р. повинен був видати наказ про виключення позивача зі списків особового складу.

Разом з тим, судом встановлено, що цих дій у 2019 р. ні Командувачем ПС ЗС України, ні командиром військової частини НОМЕР_1 виконано не було. Фактично командир військової частини НОМЕР_1 видав наказ про звільнення позивача та виключення його із списків особового складу військової частини лише 16 січня 2020 р., тобто не у 2019 р., а вже у 2020 р.

Це означає, що у році звільнення, яким став 2020 рік, позивач знову набув право на вказану соціальну відпустку як учасник бойових дій.

Судом встановлено, що позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткову відпустку за 2020 р. отже набув право на отримання грошової компенсації замість неї у зв`язку із звільненням зі служби з 16 січня 2020 р.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової допомоги при звільненні відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 28 календарних днів та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу при звільненні відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 28 календарних дні з урахуванням раніше виплачених сум, суд зазначає наступне.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до вимог п. 1 частини 1 статті 3 Закону №2011-XII його дія поширюється, зокрема, на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Згідно з вимогами пунктом 2 статті 15 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання згідно з абзацом 4 пункту 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Абзацом 7 пункту 2 статті 15 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їхнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які при звільненні з військової служби у мирний час не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день демобілізації таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, визначаються Кабінетом Міністрів України.

В абзаці 6 частини 2 статті 15 Закону №2011-XII зазначено у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Аналогічні приписи містяться у пункті 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393.

Із аналізу статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 слідує, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.

Отже, положеннями статті 15 Закону №2011-XII та пункту 10 Постанови №393 встановлено виняток, за умови якого повторно звільненій з військової служби особі виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби, як-то не набуття права на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.

Судом встановлено, що під час попереднього звільнення позивач права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні не набув і така допомога йому не виплачувалася. Відповідачем цих обставин не заперечувалося і не спростовано.

У витязі з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16 січня 2020 р. № 10 в абз. 3 зазначено, що вислуга років у ЗС: календарна 28 років 03 місяці, Також, в абз. 4 цього наказу визначено: виплатити майору ОСОБА_1 матеріальну допомогу по звільненню у розмірі 50 % грошового забезпечення за кожний повний календарний прослужений рік. Цей наказ не містить обмежень щодо неврахування попереднього періоду служби позивача. Разом з тим, у наказі зазначено, що строк календарної вислуги позивача складає 28 років.

Судом встановлено, що грошову допомогу при звільнені позивачу було виплачено на підставі цього наказу за 25 років, без урахування попереднього періоду служби, що не заперечується сторонами по справі.

Отже, саме вказаний вище виняток і встановлено судом у цій справі. Тобто позивач на даному етапі звільнення набув право на отримання одноразової грошової допомоги по звільненню, яка йому мала бути виплачена військовою частиною з урахуванням строку попереднього періоду служби.

Таким чином, у даному випадку, враховуючи, що позивач станом на момент попереднього звільнення набув право на отримання такої грошової допомоги, то згідно з абзацом 6 частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога за період його служби з урахуванням попереднього періоду служби мала бути виплачена позивачу, оскільки він не набув на неї право при попередньому звільненні.

Ураховуючи наведене, суд в межах спірних правовідносинах визнає, що позивач набув право на отримання грошової допомоги при звільненні з урахуванням періоду служби 28 повних календарних років, тобто з урахуванням попереднього періоду служби.

Тому суд вважає необґрунтованими висновки відповідача щодо відсутності правових підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги при його звільненні у 2020 році з урахуванням усього календарного періоду його служби, а саме - за двадцять вісім років.

З урахуванням наведеного позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Як спосіб захисту суд вважає необхідним зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу при звільненні відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 28 календарних років з урахуванням раніше виплачених сум (за 25 календарних років).

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ураховуючи викладене, суд визнає, що відповідачем протиправно не було виплачено позивачу грошову компенсацію за відпустку, як учаснику бойових дій за 2020 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, отже порушено права позивача та не дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 2 КАС України.

Позивачем під час розгляду справи було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими у вказаній частині, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позивач є звільненим від сплати судового збору, то підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби - з 16 січня 2020 р.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 р., виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби з 16 січня 2020 р.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги при звільненні відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 28 календарних років служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу при звільненні відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 28 календарних років з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.
Відповідно до пункту 3 розділу VI Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ- НОМЕР_3 .

Суддя Журавель В.О.

Дата складення рішення суду 27 грудня 2020 року.