Справа № 320/6573/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6573/19 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Кучми А.Ю., Пилипенко О.Є.,

секретаря Ткаченка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ у Київській області) про визнання протиправним та скасування рішення від 16 вересня 2019 року про утримання з нього надміру виплачених сум пенсії, як подвійну виплату в двох державах України та Російської Федерації.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вид пенсії, призначений йому на території Російської Федерації, чинним законодавством України не передбачено, відтак, факт отримання подвійної пенсії відсутній. Крім того, наголосив, що відповідач не навів обставин та доказів, які б доводили факт зловживань з боку позивача, або подання недостовірних даних, тому підстав, передбачених статтею 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для ухвалення рішення про утримання надміру виплачених сум пенсій, не має.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідачем не надано доказів зловживань з його боку. Наголошує на тому, що весь час проживає на території України, тобто не переїжджав з Російської Федерації, а тому згідно положень Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року питання правомірності отримання ним пенсії може бути поставлене на території Російської Федерації, а не України.

У відзив на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що пенсія в Російській Федерації призначена позивачу за його заявою, яка подана раніше, ніж заява до органа Пенсійного фонду України. Отже, пенсія на території України є такою, що надміру виплачена. Позивач не проінформував про отримання ним пенсії на території Російської Федерації, тобто надав недостовірну інформацію, що є зловживанням та підставою для утримання надміру виплаченої пенсії.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження згідно пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що 13 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в місті Славутич Київської області із заявою про призначення пенсії за віком згідно пункта «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до протокола № 1277 Управління Пенсійного фонду України у м. Славутичі від 16 серпня 2013 року позивачу призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зі зниженням пенсійного віку.

Позивач перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у місті Славутичі Київської області з 13 серпня 2013 року по 31 травня 2019 року.

Листом від 12 грудня 2018 року відповідачеві було надано для опрацювання списки пенсіонерів, паспортні документи яких за обліками Державної міграційної служби визнані недійсними, викраденими або втраченими, та щодо яких наявна інформація в електронній базі даним одержувачів пенсій.

У зв`язку з цим, 26 лютого 2019 року з метою перевірки можливих зловживань з боку пенсіонерів, відповідачем направлено запит до Пенсійного фонду Російської Федерації щодо перебування на обліку, зокрема, позивача.

У відповідь Пенсійним фондом Російської Федерації направлено лист від 20 травня 2019 року про те, що позивач перебуває на обліку у відділенні Пенсійного фонду Російської Федерації по Томській області.

10 червня 2019 року Управлінням Пенсійного фонду України у місті Славутичі Київської області прийнято розпорядження, яким виплату пенсії позивачу було припинено до з`ясування обставин.

Шляхом листування з відділенням Пенсійного фонду Російської Федерації по Томській області, відповідачем з`ясовано, що ОСОБА_1 перебуває у них на обліку як одержувач пенсії по старості, призначеної згідно з поданою ним 05 липня 2013 року заявою та паспорта громадянина Російської Федерації, виданого 11 липня 2003 року «УВД ЗАТО Северск Томской области» з місцем реєстрації АДРЕСА_1 .

18 вересня 2019 відповідач сповістив позивача, що в результаті листування з відділенням Пенсійного фонду РФ по Томській області встановлено факт подвійної виплати пенсії (в Україні і по Російській Федерації), у зв`язку з чим сума пенсії, отримана позивачем на території України за період з 08 липня 2013 року по 31 травня 2019 року в загальному розмірі 683581,60 грн., є виплаченою надміру та підлягає поверненню, в результаті чого відповідачем ухвалено рішення № 67 від 16 вересня 2019 року про утримання надміру виплачених сум пенсій.

Уважаючи зазначене рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено факт отримання позивачем пенсії на території України внаслідок надання недостовірної інформації, а саме не повідомлено орган Пенсійного фонду України про отримання пенсії на території Російської Федерації.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Основним нормативно-правовим актом, що визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон України №1058-IV).

Згідно з частиною 1 статті 50 цього Закону України № 1058-IV суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Статтею 103 Закону України № 1058-IV передбачено, що суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.

Отже, обов`язковою умовою стягнення надміру виплачених пенсій є допущення зловживань з боку пенсіонера та в жодному випадку вказані суми не можуть бути стягнуті у разі призначення її на підставі недостовірних даних, формування яких не залежить від пенсіонера. В такому разі суми зайво виплаченої пенсії стягуються зі страхувальника.

Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні частини 1 зазначеної правової норми є, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями.

Для цілей застосування статті 103 Закону України № 1058-IV зловживання пенсіонера є формою умисного протиправного діяння, яке слід доводити відповідними доказами. Тягар доведення зловживання пенсіонера покладається на відповідний орган Пенсійного фонду, який про це стверджує.

Як убачається із матеріалів справи, при зверненні 13 серпня 2013 року до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, а також надалі із заявами про перерахунок від 26 серпня 2015 року та 04 січня 2016 року (а.с.90, 137), позивач зазначав, що пенсії раніше на іншій підставі або від іншого відомства йому не призначались.

Проте, згідно листа відділення Пенсійного фонду Російської Федерації по Томській області від 26 серпня 2019 року, пенсія за віком призначена позивачу на підставі його заяви від 05 липня 2013 року (а.с. 179).

Отже, позивач, станом на день звернення до органа Пенсійного фонду України вже звернувся до органа Пенсійного фонду Російської Федерації із заявою про призначення пенсії.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивач надав недостовірні відомості.

Твердження позивача про те, що він постійно проживає на території України, а тому згідно положень Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі - Угода) питання правомірності отримання ним пенсії може бути поставлено щодо пенсії, яку він отримував у Російській Федерації, є помилковим.

Відповідно до положень статті 1 цієї Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць даної Угоди та членів їх родин здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Як убачається з матеріалів справи, звертаючись із заявами про призначення пенсії в обох державах позивач зазначав своє місце проживання у відповідній державі.

А тому, відповідачем обґрунтовано взято до уваги те, що заява до органа Пенсійного фонду Російської Федерації написана раніше, ніж до аналогічного органа України.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді А.Ю. Кучма

О.Є. Пилипенко