Справа № 420/9162/20
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2020-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9162/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби (далі ДМС) України в Одеській області, в якому позивач просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №173 від 10.09.2020 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина ОСОБА_2 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він 20.08.2020 року звернувся до управління у справах біженців Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні, однак відповідач наказом №173 від 10.09.2020 року відмовив йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає вищезазначений наказ необґрунтованим та безпідставним, оскільки він приймався без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються позивача. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що він не може повернутись до країни походження у зв`язку із наявністю загрози життю та свободі через його відмову бути учасником групи, яка має виконувати місії з незаконного арешту опозиціонерів.

Зазначені обставини, на думку позивача, беззаперечно свідчать про наявність підстав для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а отже рішення органу міграційної служби про відмову у наданні йому цього статусу суперечить вимогам Закону та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 28.10.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Обраний судом спосіб розгляду адміністративної справи №420/9162/20 був обумовлений процесуальними положеннями КАС України, а також тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року №641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (зі змінами та доповненнями), на всій території України було продовжено дію карантину до 31 грудня 2020 року.

Відповідачу запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

30.11.2020 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов (а.с.37-50), з якого вбачається, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області позов не визнає та зазначає, що повторне звернення ОСОБА_1 із заявою про звернення за захистом в Україні не містить жодних нових належних обґрунтувань та аргументів для надання йому такого захисту, містить низку суперечливостей та невідповідностей, оскільки не узгоджується із його попереднім зверненням (яким позивачу також було відмовлено у наданні захисту). Крім того у міграційного органу відсутні будь-які підстави вважати, що позивач має реальні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а тому позивачу обґрунтовано відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. На думку представника Головного управління ДМС України в Одеській області, звернення позивача із заявою про звернення за захистом в Україні має на меті лише легалізацію на території України, що свідчить про зловживання процедурою звернення за захистом.

Відповідачем разом з адміністративним позовом було надано до суду належним чином засвідчені матеріалі особової справи позивача (т. 1 а.с. 52-195, т. 2 а.с. 1-282).

Відповіді на відзив та, відповідно, заперечень на неї, сторонами до суду надано не було.

Відповідно до ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно частини 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Кот-д`Івуар, уродженець с. Бутуо, регіон Монтань, Кот-Д`Івуар.

За національністю івуарієць, за етнічною належністю дан, за віросповіданням християн-євангеліст (канонів релігії дотримується частково). Рідна мова діалект якуба, вільно володіє французькою мовою, англійською та російською мовою на початковому рівні. За сімейним станом неодружений. На території Кот-д`Івуару має трьох неповнолітніх дітей, які мають різних матерів та проживають з ними (т. 2 а.с. 177-178).

Середню освіту позивач здобув на території Кот-Д`Івуару протягом 1986-2000 років.

Коуі ОСОБА_3 на території Батьківщини проходив військову службу за власним бажанням, за контрактом починаючи з 01.01.2001 року до момент виїзду за межі країни (т.2 а.с.179).

Так в період 01.01.2001 року по 01.01.2011 року позивач служив в першому танковому батальйоні в м. Абіджан. В період з 2011 року по 2015 року у військовому угрупованні загального призначення при Міністерстві оборони в м. Абіджан. В період з 05.01.2015 року по 30.06.2015 року в другому батальйоні Дуала в м. Дуала. У період з 30.06.3015 року по 2019 рік у військовому угрупованні загального призначення при Міністерстві оборони в м.Абіджан.

Позивач ніколи не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних, релігійних чи інших організацій.

01.06.2019 року ОСОБА_1 прибув на територію України легально, на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та візи типу «С» серії НОМЕР_2 (туристична), авіасполученням Абіжан (Кот-д`Івуар) Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). На території Стамбулу (Туреччина) перебував 5 годин.

04.07.2019 року позивач вперше звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування зазначеної заяви зазначив, що не може повернутися на Батьківщину через його дезертирство з військової служби. Так ОСОБА_1 повідомив, що його намагалися двічі примусити виконувати незаконні накази, зокрема виконувати місію (арештовувати) цивільне населення країни, яке не підтримувало владу, а також прихильників опозиції (т. 1 а.с. 57-59).

При анкетуванні та в протоколі співбесіди позивач зазначив, що злочинні (на його думку) завдання надходили від керівництва Міністерства оборони (зокрема, зазначив особу ОСОБА_4 - прапорщик). Позивач також зазначив, що рішення про завдання приймались владою.

При цьому ОСОБА_1 зазначив, що йому вдалось уникнути участі у зазначених арештах, з огляду на що існує ризик його переслідування за ознаками належності до певної соціальної групи військовослужбовців (солдати), які відмовились виконувати явно злочинні накази або розпорядження, у зв`язку із чим позивач не може повернутися до країни походження через побоювання за своє життя та здоров`я.

23.07.2019 року відповідачем було складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту. Зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшло висновку, що заява є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов, визначених п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т. 1 а.с. 160-173).

На підставі вищезазначеного висновку, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №138 від 23.07.2019 року позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 157).

Не погоджуючись із зазначеними наказом позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом (т. 1 а.с. 174-175).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.10.2019 року у справі №420/4628/19 (т. 1 а.с. 181-183), залишеного в силі постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2019 року (а.с. 185-186), у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області було відмовлено в повному обсязі.

Разом з тим, 20.08.2020 року ОСОБА_1 вдруге звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 2 а.с. 155-158).

10.09.2020 року, розглянувши вдруге заяву позивача, на підставі проведених анкетувань та співбесід, управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області повторно було складено висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання їй статусу біженця або додаткового захисту в Україні (т. 2 а.с. 247-256).

Вищезазначений висновок обґрунтованим тим, що позивач за тих же обставин вже вдруге звертається до відповідача із заявою про набуття статусу біженця або додаткового захисту в Україні при цьому у повідомленій позивачем інформації міститься низка розбіжностей, які ОСОБА_1 не зміг належним чином обґрунтувати, що свідчить про неправдоподібність такої інформації та зловживання позивачем процедурою набуття міжнародного захисту.

Крім того, органом міграційної служби не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Крім того у висновку зазначено, що виїзд позивача за межі країни громадянського походження пов`язаний з необхідність тимчасової легалізації на території України.

На підставі вищезазначеного висновку, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №173 від 10.09.2020 року позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 2 а.с. 264).

Не погоджуючись із даним наказом відповідача та вважаючи його протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у справі №420/9162/20.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши під час судового розгляду справи адміністративний позов ОСОБА_1 , відзив Головного управління ДМС в Одеській області, особову справу позивача та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини та судову практику, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі Закон №3671-VI).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

В свою чергу п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює, що особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частин 1-7 статті 7 Закону №3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Так позивачем у заявах, заявах-анкетах та протоколах співбесід було зазначено що йому двічі від безпосереднього начальника - прапорщика ОСОБА_5 надходили незаконні накази, а саме здійснення місії - арешту опозиціонерів без ордеру. Водночас, з цих же матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 мав змогу уникнути виконання зазначених наказів.

Так в першій місії позивач не приймав участі за станом здоров`я. Вдруге, 08.04.2019 року, як зазначає позивач, він також не здійснив зазначеного, оскільки зібрав речі та пішов додому. При цьому позивачем не заперечувалось, що після уникнення від виконання першої місії він мав змогу в подальшому вільно продовжувати нести службу, не зазнавав жодних погроз або утисків.

Водночас як зазначив ОСОБА_1 , його начальник - ОСОБА_5 в подальшому, образився на нього через невиконання ним вищезазначених наказів, та пішов до вищого керівництва щоб вжити заходів до позивача, зокрема заарештувати позивача. Про зазначені обставини позивачу повідомив його друг.

За таких обставин позивач у протоколі співбесіди зазначив про можливе побоювання у разі повернення на Батьківщину стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки наразі його вважають дезертиром, через те, що він не виконував місії, а виїзд з Батьківщини відбувся без повідомлення керівного органу Міністерства оборони. При цьому позивач не є звільненим з військових структур Міністерства оборони.

Суд зазначає, що точно визначити чи відноситься відмова від несення служби (у випадку позивача) за законодавством Кот-д`Івуару до категорії «дезертирства», не вбачається можливим та позивачем належних доказів не надано.

Водночас, під час вирішення спору судом враховано, що згідно Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року щодо статусу біженця, Женева, 1992 року), в країнах, де військова служба є обов`язковою, факт ухилення від цього обов`язку або непокори часто є порушенням, що карається відповідно до закону.

Що стосується дезертирства, то воно завжди і у всіх країнах - обов`язкова чи ні військова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання варіюються в залежності від країни і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або за ухилення від призову самі по собі за визначенням не є обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань (пункт 167 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки»).

Відповідно до пункту 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

Дезертири або особи, що уникають призову, можуть розглядатися як біженці, якщо вони здатні довести, що за вчинене військове правопорушення їх буде піддано надмірному покаранню через їхню расу, релігію, національність, приналежність до певної соціальної групи або за політичні переконання. Це також стосується і осіб, які можуть довести, що у них є цілком обґрунтовані побоювання переслідувань за вказаними вище мотивами, незалежно від покарання за дезертирство (пункт 169 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки»).

Не кожне переконання, яким би воно не було щирим, слугує достатньою причиною для подачі клопотання про отримання статусу біженця після дезертирства або ухилення від призову. Факт розбіжності позиції особи зі офіційною позицією уряду своєї країни не є достатньою підставою для обґрунтування політичного характеру конкретної військової акції. Проте, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як такий, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших визначень бути розцінено як переслідування (пункт 171 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки»).

Позивачем не надано жодних доказів стосовно наявності щодо нього примусу виконання злочинних наказів керівництва. Припущення стосовно можливих проблем, пов`язаних із проходженням військової служби, або притягнення до відповідальності в разі повернення до країни громадянської належності, не можуть бути єдиним доказом наявності правдоподібних та обґрунтованих підстав для визнання позивача біженцем.

Отже, побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Крім того проаналізувавши матеріали особової справи позивача, судом було встановлено, що зазначені документи містять протиріччя, суттєві розбіжності, які піддаються сумніву. У зверненні позивача до міграційною служби прослідковуються наявні ознаки зловживання процедурою набуття міжнародного захисту з метою фактичної легалізації на території України, і на це вказують наступні факти.

Так з анкети від 02.09.2020 року вбачається що позивач працював військовим починаючи з 01.01.2001 року. За весь час проходження служби у нього не виникало проблем та не було конфліктів із співслужбовцями (т. 2 а.с. 179, 187). Водночас при першому зверненні позивачем було надана інформація про початок служби починаючи з 01.08.2000 року та з 05.02.2001 вказано службу в м. Абіджан (т. 1 а.с. 89, 111).

При цьому на підтвердження факту несення військової служби повивачем було надано копію військового квитка. Перекладу даної копії документа та оригіналу надано не було. Зі слів позивача, він боявся приїжджати на територію України із оригіналом військового квитка. На документі вказана дата вступу до армії - 01.08.2000 року та дата підвищення до старшого сержанта - 01.01.2018 року, місце роботи - «ОММС» (т. 2 а.с. 238).

Також позивач зазначав, що отримав дану копію військового квитка 7-8 місяців назад, щоб долучити до матеріалів особової справи попереднього звернення від 04.07.2019 року ОС №, але в матеріалах справи попереднього звернення від 04.07.2019 року ОС № відсутня дана копія та не було вказано про її існування. Проте при другому зверненні відповідний документ було надано та позивач зазначив, що він вважав, що надав документ при першому зверненні (т. 2 а.с. 227-228).

Також позивачем не було надано жодних доказів офіційного підтвердження останнього місця роботи, в нього не має ані посвідчення чи перепустки.

Крім того у розділі «Події в країні» протоколу співбесіди від 23.07.2019 року, на питання: «Які саме події в країні відбувались з 18.09.2002 року до 04.2011 року?» - позивач відповів - «Там була війна, повстанці озброєні напали на Кот-Д`Івуар». З відповіді позивача вбачається, що він приймав участь у військових діях, а бойовики були людьми Президента ОСОБА_6 . На питання: «Яке саме відношення це має до Вашої заяви про набуття статусу біженця або додаткового захисту?» - позивач відповів - «Ці люди просто вбивають, тому я цього побоявся і втік. Вони вбивають і не думають. Мій колега Драман, в минулому також був повстанцем».

Разом з цим, в протоколах співбесід від 2020 року позивач зазначив, що виїзд за межі Батьківщини зумовлений бажанням уникнути участі в подальших незаконних наказів керівництва.

Суд звертає увагу на те, що при звернення до органів Державної міграційної служби України позивачем не було надано інформації, яка могла би бути підставою для висновку про обґрунтованість побоювань заявника стати жертвою переслідувань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо себе смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

При цьому судом встановлено, що до позивача в країні його походження не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності він не притягувався. Позивач не був членом жодних політичних, релігійних, громадських організацій, в інцидентах із застосуванням насильства, що пов`язано з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, участі не брав.

Серед іншого суд враховує, ряд певних обставин, що також слід враховувати при визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У позивача на території Республіки Кот-д`Івуар залишилась родина: дружина, троє дітей, батько, сестра, брат, племінники. Позивач спілкується з дружиною засобами мобільного зв`язку.

В протоколі співбесід ОСОБА_1 зазначив, що його родичам на території Батьківщини нічого не погрожує. Зазначав, що батько служив у військовій поліції та зараз отримує пенсію. З особової справи спостерігається, що ані позивач, ані його близькі родичі не були членами жодних політичних, релігійних, громадських організацій. На території Батьківщини у нього не виникало жодних конфліктів з представниками органів державної влади, а також антидержавними формуваннями.

Також, ані позивач, ані його близькі родичі не були причетні до насильницьких викрадень на території країни громадянської належності.

Ще раз слід наголосити, що, позивачем чітко зазначено про відсутність конфліктів з представниками державних формувань та відсутность особистих погроз на території Батьківщини. Позивач не перебував в офіційному розшуку на території Кот-д`Івуару.

При цьому суд враховує, що ОСОБА_1 безперешкодно здійснив оформлення візи до України та легально (безперешкодно) залишив територію Батьківщини.

Зазначені обставини свідчать про відсутність переслідування позивача з боку державних формувань.

Всі посилання позивача щодо можливого його неофіційного розшуку базуються виключно на його особистих припущеннях та зі слів інших третіх осіб.

Таким чином суд вважає, що побоювання, які виникли у позивача мають суто суб`єктивний характер, вони не підтвердженні жодними документальними даними, заявник не має речових доказів наявності погроз у його бік, як і не має інших документальних підтверджень власних слів.

Крім того за наявності судового рішення, що набрало законної сили, у справі №420/4628/19, в якому судом було надано оцінку правомірності наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №138 від 23.07.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та обґрунтованості висновку відповідача від 23.07.2019 року, позивачем при зверненні до міграційного органу та до адміністративного суду у 2020 році не було зазначено наявності у нього належних правових або фактичних підстав для повторного звернення для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №173 від 10.09.2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ, в межах повноважень відповідача, з дотриманням процедури прийняття відповідного рішення, а тому він є правомірним та законним.

Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію судом останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі №420/9162/20 не здійснювати.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5-11, 77, 90, 241-246, 251, 255, 257, 258, 262, 293-295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький

.