Справа № 826/10651/17
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ
07 грудня 2020 року 11:37 № 826/10651/17
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., за участю секретаря судових засідань Левкович А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння,

використання та розпорядження нерухомого майна і земель (03168, м. Київ,

просп. Повітрофлотський, 6)

третя особа Національне агентство з питань запобігання корупції (01103, м. Київ, бул.

Дружби Народів, 28)

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

за участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Козачука І.М., Корнієнко Н.О.,
представника третьої особи не прибув,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель в особі в.о. начальника управління Закутнього Бориса Михайловича (надалі по тексту відповідач), за участю третьої особи Національного агентства з питань запобігання корупції, у якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог в редакції від 25 червня 2018 року) просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати належної позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі місячного грошового забезпечення;

- стягнути з Департаменту фінансів Міністерства оборони України суму в розмірі невиплаченої позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі 9 127,37 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає в ненаданні позивачу щорічної основної відпустки за 2017 рік терміном 45 календарних днів з 21 серпня 2017 року;

- скасувати наказ начальника Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель (по стройовій частині) від 07 вересня 2017 року №104 в частині призупинення виплати позивачу з 28 серпня 2017 року грошового забезпечення;

- скасувати наказ Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель (по стройовій частині) від 19 жовтня 2017 року №118;

- внести зміни до наказу начальника Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель (по стройовій частині) №115 від 13 жовтня 2017 року, а саме: абзац 3 пункту 2 наказу викласти в наступній редакції: «Виплатити з 01 по 13 жовтня 2017 року щомісячну премію у розмірі 380 відсотків посадового окладу за особистий вклад у загальні результати служби надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків посадового окладу з урахуванням військового звання та вислуги років, щомісячну грошову винагороду у розмірі 60 відсотків місячного грошового забезпечення»;

- внести зміни до наказу начальника Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель (по стройовій частині) №115 від 13 жовтня 2017 року, а саме: абзац 4 пункту 2 наказу викласти в наступній редакції: «Щорічну основну відпуску за 2017 рік використав з 28 серпня по 11 жовтня 2017 року;

- зобов`язати відповідача вчинити необхідні дії щодо видання нового наказу (по стройовій частині) щодо: 1) оголошення вибуття позивача з 28 серпня 2017 року у щорічну основну відпуску терміном 45 календарних днів; 2) оголошення прибуття з 12 жовтня 2017 року з щорічної основної відпуски за 2017 рік;

- зобов`язати Департамент фінансів Міністерства оборони України вчинити необхідні дії щодо здійснення перерахунку та виплати позивачу недоотриманого грошового забезпечення за період з 28 серпня по 13 жовтня 2017 року.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що при допущенні оскаржуваної бездіяльності щодо надання позивачу щорічної відпустки згідно його рапорту відповідачем порушено вимоги пункту 59 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року №548-ХIV, пункту 188 Положення про проходження військової служби громадянами України у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, пункту 30.2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 11 червня 2008 року №260 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 14 липня 2008 року за №638/15329, пункту 8.11 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 10 квітня 2009 року №170 (зі змінами).

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача зазначив, що перенесення терміну початку відпуски обумовлене тим, що відповідно до доручення державного секретаря Міністерства оборони України від 14 квітня 2017 року №326/з/8 Управлінням проводилась робота по вивченню фактичного стану справ з питань законності та ефективності володіння і використання військового та державного нерухомого майна і земель, термін виконання якого був перенесений до 30 серпня 2017 року.

При цьому, прямим начальником позивача в межах його компетенції прийнято обґрунтоване рішення щодо перенесення позивачу терміну початку відпустки на 7 днів у зв`язку із необхідністю належного виконання доручення державного секретаря Міністерства оборони України.

Крім того, представник відповідача стверджував, що підстав для видання наказу щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення також не було, оскільки позивач окремо не звертався щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення без вибуття у відпустку.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 01 серпня 1994 року проходить службу в Збройних Силах України.

Згідно наказу першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 08 лютого 2017 року №13 позивача призначено на посаду начальника адміністративного відділу та кадрів Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель.

В подальшому, згідно наказу від 16 лютого 2017 року №8 ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу Управління на всі види забезпечення і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

11 серпня 2017 року позивач подав т.в.о. обов`язки начальника Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель ОСОБА_2 рапорт, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 на підставі затвердженого графіку надання основних відпусток військовослужбовцям та працівників Управління просив надати йому щорічну основну відпустку за 2017 рік терміном 45 календарних днів з 21 серпня 2017 року та відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, введеної в дію наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260 (зі змінами) виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення за 2017 рік.

Вказаний рапорт погоджений безпосереднім начальником позивача 15 серпня 2017 року та зареєстрований 18 серпня 2017 року за №235/з.

При цьому, рапорт завізовано щодо надання позивачу відпустки з 28 серпня 2017 року та зобов`язано позивача до 23 серпня 2017 року пройти інструктаж у зв`язку з виїздом позивача у період відпустки за межі України.

Необхідний інструктаж в Національному університеті оборони України імені Івана Черняховського Трібель В.С. у зв`язку із запланованим виїздом за кордон пройшов 19 серпня 2017 року, про що здійснено відмітка на звороті рапорту від 11 серпня 2017 року.

Позивач повідомив, що станом на 23 серпня 2017 року йому не виданий відпускний талон та не доведено наказ начальника Управління (по стройовій частині) про оголошення ОСОБА_1 в щорічну основну відпустку, а також про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік.

Позивач, вважаючи таку бездіяльність протиправною, звернувся до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Спеціальним законодавством, яке врегульовує спірні правовідносини, є Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР), Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), Кодекс законів про працю України, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Згідно з частиною 1 статті 1 Кодексу законів про працю України цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

За частиною 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Зі змісту статті 4 Кодексу законів про працю України слідує, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно із частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, що слідує з частини 1 статті 12 Закон № 3551-XII.

Отже, з аналізу наведених норм слідує, що категорія осіб, якою у даному випадку є військовослужбовці (учасники бойових дій), та відповідно до яких відноситься і позивач, мають право використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час.

Відповідно до п. 8.1 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170 (далі Інструкція №170, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) щорічні основні та додаткові відпустки військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) надаються командирами (начальниками) за підпорядкованістю.

Згідно пункту 8.8 Інструкції №170 під час планування щорічних чергових відпусток передбачається рівномірне їх надання військовослужбовцям протягом календарного року.

Під час складання графіка відпусток повинно бути враховано надання відпусток у зручний час для: військовослужбовців, які є дружинами (чоловіками) військовослужбовців; військовослужбовців-жінок, які мають двох або більше дітей до 15 років або дитину-інваліда; військовослужбовців-жінок перед відпусткою у зв`язку з вагітністю та пологами або після неї; військовослужбовців, які є одинокими матерями (батьками) та які виховують дитину без батька (матері); ветеранів війни та осіб, на яких поширюється Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Наявним у матеріалах справи графіком відпусток особового складу Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель на 2017 рік вбачається, що ОСОБА_1 включений до графіку відпусток на третій квартал 2017 року, а саме у період з 21 серпня по 06 жовтня 2017 року тривалістю 45 днів.

Вимогами пункту 8.8 Інструкції №170 також передбачено, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію графік відпусток військовослужбовців корегується з урахуванням таких особливостей: надання військовослужбовцям щорічних основних відпусток здійснюється до введення правового режиму воєнного стану за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу; надання інших додаткових, творчих і соціальних відпусток (крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більше ніж до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії) припиняється; військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше ніж 10 календарних днів.

Про вибуття військовослужбовців у відпустку, відкликання із щорічних основних відпусток у випадках, визначених пунктом 192-1 Положення, та їх повернення з відпустки оголошується в наказі командира військової частини по стройовій частині (пункт 8.11 Інструкції №170).

Відповідно до пункту 8.12 Інструкції №170 військовослужбовцям, які вибувають у відпустку, видаються відпускні квитки встановленого зразка. Відповідно до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці та члени їх сімей мають право на безоплатний проїзд до місця проведення відпустки в межах України та у зворотному напрямку.

Відповідно до пункту 188 Указу Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у збройних Силах України» облік відпусток, що надаються військовослужбовцям, та постійний контроль за наданням відпусток згідно із затвердженими графіками відпусток здійснюються штабами військових частин.

Накази командирів (начальників) військових частин про надання щорічних основних відпусток видаються не пізніше ніж за два тижні до встановленого графіком відпусток строку на підставі рапорту військовослужбовця, розглянутого його прямим начальником.

Згідно п. 189 Указу Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у збройних Силах України» після прибуття до місця проведення відпустки військовослужбовці зобов`язані стати на облік, а в разі вибуття - знятися з обліку в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України.

Аналіз наведених норм законодавства свідчить, що позивачем у відповідності до затвердженого графіку подано рапорт на щорічну основну відпустку за 2017 рік.

Суд враховує, що відповідачем не надано до суду доказів внесення змін до затвердженого графіку відпусток, зокрема, в частині перенесення початку відпустки позивача з 21 серпня 2017 року на 28 серпня 2017 року.

Представником відповідача надано до суду витяг з акта №2 від 27 вересня 2019 року, відповідно до якого графік відпусток Управління на 2017 рік знижено.

Водночас, позивачем при зверненні до суду надано копію відпусток особового складу Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель на 2017 рік вбачається, що ОСОБА_1 включений до графіку відпусток на третій квартал 2017 року, а саме у період з 21 серпня по 06 жовтня 2017 року тривалістю 45 днів.

Стосовно посилання представника відповідача на наявність окремого доручення державного секретаря Міністерства оборони України №326/з, суд зазначає, що зі змісту наявного в матеріалах справи доручення №326/з від 06 січня 2017 року вбачається, що його виконання доручено особам, до переліку якого позивач не входив.

Крім того, листом від 11 серпня 2017 року №407/644 тво начальника Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель ОСОБА_2 звернувся до державного секретаря Міністерства оборони України із заявою щодо перенесення строків виконання доручення №18009/з/з50-2016 від 13 липня 2017 року до 30 серпня 2017 року.

Тобто, вказане звернення датоване датою звернення позивача із рапортом про надання основної щорічної відпуски. Крім того, як станом на момент подання, так і станом на момент візування рапорту позивача його начальником відсутні докази перенесення (продовження) строків виконання окремого доручення державного секретаря Міністерства оборони України до 30 серпня 2017 року, як і відсутні докази залучення до його виконання позивача, відтак доводи позивача у даній частині відхиляються судом як такі, що нормативно та документально не підтверджені. Факт покладення на позивача виконання обов`язків за посадою начальника відділу моніторингу володіння та використання нерухомого майна і земель державних підприємств Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель у період з 08 серпня 2017 року замість полковника ОСОБА_3 не є свідченням доручення позивачу виконання окремого доручення, адже ОСОБА_3 теж відсутній у переліку осіб, яким адресоване окреме доручення державного секретаря Міністерства оборони України.

Суд також враховує, що відповідачем не підтверджено належними доказами існування обставин, які в силу положень пункту 8.8 Інструкції №170 надають можливість корегувати графік відпусток військовослужбовців з урахуванням відповідних особливостей.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність оскаржуваної бездіяльності щодо ненадання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки за 2017 рік терміном 45 календарних днів з 21 серпня 2017 року та, як наслідок, наявність підстав для задоволення адміністративного позову в даній частині.

В частині вимог щодо зобов`язання відповідача надати позивачу щорічну основну відпустку за 2017 рік терміном 45 календарних днів з 21 серпня 2017 року, суд враховує наступне.

19 серпня 2017 року до Управління за вх. №1093 надійшов наказ Міністерства оборони України від 18 серпня 2017 року №157КП, яким на позивача накладене дисциплінарне стягнення, а саме - пониження в посаді.

З вказаним наказом позивач був з ним ознайомлений 19 серпня 2017 року, що підтверджується його особистим підписом.

21 серпня 2017 року за вх. №243/з позивачем подано рапорт щодо звільнення його від виконання службових обов`язків за станом здоров`я на три доби з 21 серпня 2017 року по 23 серпня 2017 року, який реалізований наказом начальника Управління від 21 серпня 2017 року № 98 (по стройовій частині).

При цьому, як стверджує представник відповідача та не спростовано позивачем, тимчасово виконуючим обов`язки начальника Управління Трібелю В.С. повідомлено, що у разі видання наказу про переведення на нижчу посаду до початку відпустки, рапорт про вибуття у відпустку позивача залишиться нереалізованим.

Згідно із вимогами абзацу першого пункту 109 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про призначення, в тому числі доведеного технічними засобами передачі документованої інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини має відбутися після здавання посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання військовою частиною зазначеного витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення по службі військовослужбовця.

Так, 22 серпня 2017 року виданий наказ першого заступника Міністра оборони України №101 (по особовому складу) щодо переведення ОСОБА_1 на нижчу посаду.

Про видання вказаного наказу позивачу стало відомо 23 серпня 2017 року. Крім того, доведення позивачу інформації саме до 28 серпня 2017 року про видання цього наказу підтверджується і заявою старшого інспектора з кадрів адміністративного відділу та кадрів Управління Мельникової А.Д. (вх. №248/з від 28 серпня 2017 року).

Суд враховує, що станом на момент виникнення спірних правовідносин, вищевказані накази були чинними та підлягали обов`язковому врахуванню відповідачем при вирішенні питання реалізації рапорту позивача про надання щорічної основної відпустки.

Крім того, за результатами судового оскарження вказаних наказів від 18 серпня 2017 року №157/КП та від 22 серпня 2017 року №101 в межах адміністративної справи №826/11819/17 рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2020 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Зважаючи на вищенаведене в сукупності, враховуючи вимоги пункту 109 Положення, а також те, що запланована позивачем відпустка перевищує місячний термін, встановлений згаданою нормою, рапорт позивача стосовно надання відпустки був залишений без реалізації відповідно до рішення тво начальника Управління від 23 серпня 2017 року №1109 та судом не вбачається підстав для задоволення позовних вимог у даній частині.

В частині вимог щодо оскарження бездіяльності щодо нарахування та виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі місячного грошового забезпечення та зобов`язання вчинити дії щодо її нарахування та виплати, суд виходить з наступного.

Згідно із пунктом 1 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 30.2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 року за №638/15329 (далі - Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення), грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Тобто із вказаної норми вбачається, що для отримання матеріальної допомоги на оздоровлення без вибуття у відпустку, військовослужбовець має звернутись окремо із відповідною заявою.

Так, наявними матеріалами справи вбачається, що позивач 11 серпня 2017 року звернувся з рапортом стосовно надання щорічної основної відпустки та щодо виплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення.

Як стверджує відповідач, наказ стосовно виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення не видавався у зв`язку з тим, що рапорт позивача щодо надання відпустки не підлягав задоволенню.

Водночас, суд звертає увагу, що норми чинного законодавства пов`язують можливість подання заяви про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення як одночасно із поданням заяви про надання відпустки, так і без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року).

При цьому, вимогами чинного законодавства вибуття у відпустку не перебуває у прямій залежності із виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення. В той же час, наявними матеріалами справи підтверджується, як зазначалось вище, рапорт позивача від 11 серпня 2017 року, в т.ч. і стосовно виплати матеріальної допомоги на оздоровлення завізовано безпосереднім керівником позивача 15 серпня 2017 року та матеріали справи не містять доказів відкликання такого рапорту або ж відмови у його задоволенні, зокрема, в частині виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017 рік.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову в даній частині.

Стосовно решти позовних вимог, суд зазначає, що вони є похідними від факту надання позивачу щорічної основної відпустки за 2017 рік, чого в межах спірних правовідносин не відбулось та судом не вбачається підстав для задоволення вимог у такій частині, а відтак суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні решти позовних вимог.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами не доведено правомірність своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» підстави для здійснення розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 47, 72 - 78, 241 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель щодо ненадання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки за 2017 рік терміном 45 календарних днів з 21 серпня 2017 року.

Визнати протиправною бездіяльність Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель щодо невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.

Зобов`язати Департамент фінансів Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму невиплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі 9 127,37 грн.

В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук