Справа № 520/8813/2020
Суддя: Біленський О.О.
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

24 грудня 2020 р. справа № 520/8813/2020

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Біленський О.О., розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (, 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057), про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якій просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України №245-20 від 22.06.2020 р.

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2020 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служба України (, 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9,) третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до ч.9 та ч.14 ст.31 Кодексу адміністративного судочинства України, невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ виключно у разі, коли суддя (якщо справа розглядається одноособово) або суддя-доповідач із складу колегії суддів (якщо справа розглядається колегіально) у визначених законом випадках не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

28.10.2020 року адміністративну справу №520/8813/2020, за наслідками повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями за розпорядженням керівника апарату Харківського окружного адміністративного суду №03-05/72 від 28.10.2020 року, передано в провадження судді Харківського окружного адміністративного суду БіленськогоО.О.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.11.2020 року прийнято до розгляду адміністративну справу №520/8813/2020 за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до положень п.3 та п.10 ч.6 ст.12, ч.1 ст.257 КАС України.

Згідно з положеннями ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно з положеннями ч.2,3,4,5 ст.262 КАС України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів із дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що позивач сповідує християнство, при цьому на сьогодні на території Нігерії діють бойовики ісламістського терористичного угруповання "Боко Харам" та інші радикальні терористичні організації і 2009 року від рук ісламістських терористичних угрупувань загинули десятки тисяч людей. Відповідач не врахував складної політичної ситуації в країні походження, діяльність терористичних організацій на території країни, постійні теракти із великою кількістю загиблих. Таким чином, через віросповідання позивача та низький рівень загального стану безпеки громадян позивач має обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я перебуваючи у країні походження. Позивач вважає, що скасування рішення Державної міграційної служби України від 22.06.2020року №245-20 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту буде дієвим та достатнім способом захисту прав позивача.

Представник відповідача - Державної міграційної служби України подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, що громадянці Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , при поверненні до країни громадянської належності, відсутні підстави побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто умови, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні. Враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішенням ДМС України від 22.06.2020 року №245-20 було відмовлено громадянці Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З огляду на вказане ДМС України було прийнято законне та обґрунтоване рішення про відхилення скарги позивача на наказ ГУ ДМС України в Харківській області про відмову в прийнятті заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, таким чином, позов не підлягає задоволенню.

Від третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України пояснення щодо позову не надходили.

Суд, вивчивши доводи позову, відзиву на нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Отже при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

До відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУДМС України в Харківській області (далі - ГУ) 29 серпня 2019 року, із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особисто звернулась громадянка Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 . Заявниця зазначає, що вона народилась27. ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м. Порт-Харкорт, Федеративної Республіки Нігерія, нігерійка за національністю, християнка за віросповіданням, одружена, має вищу освіту.

У висновку ГУ ДМС України в Харківській області від 21.05.2020 року зазначено, що враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вважає доцільним відмовити громадянці Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 22.06.2020 року №245-20 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1

02.07.2020 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області було повідомлено про те, що відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, к особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Заявниця повідомила, що народилася та постійно проживала у м. Порт-Харкорт, штат Ріверс, у багатодітній родині. Початкову освіту заявниця почала здобувати з 2000 по 2006 у школі «Аблума», після чого вступає до «Nigerian Navy Secondary School», де навчалась до 2012 та по закінченню отримала сертифікат про повну загальну середню освіту. У період навчання заявниці у старшій школі, брат заявниці виїхав на навчання до Білорусі, таким чином батьки заявниці вирішили, що вона також після закінчення свого навчання поїде до Білорусі здобувати вищу освіту. Таким чином після закінчення « ОСОБА_2 » заявниця оформлює паспорт для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , який виданий 23.08.2012 в м. Порт-Харкорт, з терміном дії до 22.08.2017 року та займається оформленням документів для вступу у вищий навчальний заклад в Білорусі.

31.08.2013 заявниця авіасполученням покидає Федеративну Республіку Нігерія, та транзитом через Об`єднані Арабські Емірати перетинає державний кордон Білорусі у м. Мінськ. По прибуттю заявниця вступила на навчання до Гродненського державного медичного університету, де навчалась з 2013 по 2015. Однак, як вказує заявниця її брат та сестра, які також навчались в Білорусі виїхали до України, щоб продовжити своє навчання та здобути вищу освіту, тому вона також вирішила зі своїми рідними виїхати до України, тому за власним бажанням заявниця була відрахована з Гродненського державного медичного університету. Отримавши запрошення на навчання з Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, заявниця 11.09.2015 року прибуває до міста Харків на підставі візи НОМЕР_2 та вступає на навчання до вищезазначеного навчального закладу. У зв`язку з навчанням заявниця була документована посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_3 , яка потім була замінена на посвідку серії НОМЕР_4 .

У період навчання заявниця зверталась до посольства Федеративної Республіки Нігерія за оформленням та отриманням нового паспорту, та 19.07.2017, заявниці було видано новий паспорт № НОМЕР_5 терміном дії до 18.07.2022 року, та вже на підставі нового паспорту у серпні 2018 року виїжджає до Федеративної Республіки Нігерія, де перебуває місяць, щоб навідати своїх рідних.

Заявниця вказала, що вже у 2019 році закінчила своє навчання у Харківському національному університеті ім. В.Н. Каразіна, однак диплом вона ще не отримала, оскільки ще проходить обхідний лист, який необхідно здати перед тим як отримати диплом.

ОСОБА_1 повідомила, що у серпні місяці 2019 року вона вступила в шлюб з громадянином Азербайджанської Республіки.

Заявниця повідомила, що оскільки ситуація в її країні погіршилася, та її мати сказала не повертатися їй до Нігерії, заявниця вирішила залишитися в Україні та звернутися із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до міграційної служби.

Особисто з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 вернулась до ГУ 29.08.2019 року, заява, якої була прийнята до попереднього розгляду та заявниця була документована довідкою про звернення за захистом в Україні № НОМЕР_6 від 29.08.2019 року.

У своєму зверненні від 29.08.2019 заявниця вказує, що на даний час вона не може повернутися до країні її громадянської належності, оскільки для неї існує небезпека, а саме «…Я не бажаю повертатися до Нігерії після навчання. Мої батьки телефонували мені та розповіли про проблеми, що пов`язані з «Боко Харам» та бойовиками. Вони наполягали на тому, щоб я залишилась в Україні. Ситуація в Нігерії зараз загострилась, про це свідчить інформація, що я додаю. Я не бажаю повертатися на батьківщину, бо маю побоювання за своє життя. Я не бажаю постраждати від бойовиків…»(заява-анкета від 29.08.2019).

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права, цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані». ІНФОРМАЦІЯ_2 дата доступу:20.05.2020)

Як було зазначено у пункті 2 цього Висновку, заявниця побоюється повертатися до країни своєї громадянської належності, оскільки побоюється постраждати від терористичної групи «БокоХарам». У підтвердження своїх побоювань, заявниця долучила до своєї заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту роздруковану загальну інформацію з відкритих джерел Інтернету, щодо ситуації в Федеративній Республіці Нігерія.

В заяві-анкеті заявниця вказала, що боїться зазнати переслідування та постраждати саме від представників терористичної організації «БокоХарам», а в ході співбесіди від 11.09.2019 заявниця повідомила наступне «…Розкажіть про причини звернення за статусом біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні? - Після того як я захистила диплом в університеті, мені батьки сказали щоб я не поверталася додому оскільки ситуація в країні не дуже хороша. - Що Вам буде там загрожувати? Чого ви боїтесь? - Там зараз погано, людей крадуть…».

За інформацією по країні походження: ««БокоХарам» пропагує версію ісламу, яка забороняє мусульманам «харам» брати участь в будь-якій політичній або суспільній діяльності, пов`язаної із західним суспільством. Це включає в себе голосування на виборах, носити сорочки і штани або здобувати світську освіту. На тлі зростаючої заклопотаності з приводу ескалації насильства уряд оголосив надзвичайний стан в травні 2013 року в трьох північних штатах, де ОСОБА_3 був найсильнішим - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 . Він залучає своїх бійців в основному з етнічної групи канури, яка є найбільшою в трьох штатах. У більшості канури є відмінні лицьові шрами, і коли вони додаються до їх важким акцентів Хауса, їх легко ідентифікувати з іншими ІНФОРМАЦІЯ_3 (дата доступу: 20.05.2020).

За інформацією з Refworld, терористичне угрупування «БокоХарам» діє на північному сході та північному заході Нігерії: «Основним напрямком діяльності BokoHaram є північно-східна Нігерія, зокрема, штати Борно, ОСОБА_6 і Юбе, де вона контролює приблизно 20 міст. Найбільшими містами, які потрапили під контроль «БокоХарам» в 2014 році, є Бама з 200 000 чоловік, а Мубі - 150 000 осіб.» http://refworld.org.ru/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?page=search&docid=5497fb904&skip=0&query=where%20does%20boko%20 haram&coi=NGA (дата доступу: 20.05.2020) Та за інформацією по країні походження на теперішній час більшість території півночі Нігерії звільнено, армією Нігерії, від бойовиків «БокоХарам»: «Нігерійська армія витіснила бойовиків «БокоХарам» з одного з останніх опорних пунктів ісламістського угруповання, повідомив президент ОСОБА_7 . За його словами, військові захопили останній табір бойовиків в лісі Самбіса на північному сході країни. Джихадисти бігли, і їм більше ніде ховатися, додав президент»https://www.bbc.com/russian/ ІНФОРМАЦІЯ_4 (дата доступу: 20.05.2020).

Вказане угрупування діє на північному-сході країни, та відсутнє на півдні країни. З вищевикладеної інформації випливає, що заявниця користуючись загальною інформацією по країні походження та окремо по терористичному угрупуванні «БокоХарам» намагається підсилити свою історію, однак у місці постійного проживання заявниці на півдні країни, відсутнє вказане терористичне угрупування.

Отже, твердження викладені у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та інформація повідомлена особисто заявницею у ході співбесід ,щодо її побоювань зазнати переслідувань з боку «БокоХарам» відповідно до викладеної інформації в пункті 3 цього Висновку має суперечливий та сумнівний характер.

Відповідно до п.45 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань ІНФОРМАЦІЯ_5 (дата доступу: 20.05.2020).

Заявниця намагається обґрунтувати своє звернення за захистом в Україні, оскільки побоюється зазнати переслідування з боку « ОСОБА_3 », оскільки вона християнка.

Однак з аналізу матеріалів справи вбачається, що заявниця не навела жодних переконливих доказів того, що в її ситуації ці побоювання є аргументованими.

У співбесіді від 20.08.2019 зазначила, «…Чи доводилося вам бути причетною до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, яке було пов`язане з вашою національністю, політичною діяльністю або релігійною приналежністю в Нігерії?- Ні, такого ніколи не було. Я аполітична взагалі. Мені це не цікаво…».

Відповідно до пункту 51 Керівництва, не існує загально визначеного поняття «переслідування». Зі статті 33 Конвенції 1951 року можна зробити висновок, що загроза життю і свободі з причин раси, релігії, національності, політичних переконань або приналежності до будь-якої соціальної групи завжди є переслідуванням. ІНФОРМАЦІЯ_6 дата доступу: 20.05.2020).

Відповідно до статті 9 (1) Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» ІНФОРМАЦІЯ_7 (дата доступу: 20.05.2020), для того, щоб розглядатися як акт переслідування у зазначеній Статті 1 (А) Женевської конвенції, акт повинен бути достатньо серйозним за своїм характером або повторюваністю, щоб являти собою грубе порушення основних прав людини.

Однак, на основі досліджених відомостей повідомлених заявницею у заяві-анкеті та у ході проведених співбесід, щодо аспекту переслідування заявниці на батьківщині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а саме на предмет відповідності вимогам пункту 1 частини першої статті 1 Закону не встановлено. Матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно заявниці. Заявниця християнка, до жодної громадської, військової, релігійної чи політичної організації не належала. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не була. Тобто немає підстав вважати, що заявниця має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та не має підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону.

Заявниця перебуває за межами країни своєї громадянської приналежності. Аналіз матеріалів особової справи заявниці показує, що територію Федеративної Республіки Нігерія залишила свідомо з метою отримання вищої освіти спочатку в Республіці Білорусь, а потім в Україні.

Стаття 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що «нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню».

Директива Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі:(а) смертна кара або приведення її у виконання; (b) катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання заявника в країні походження та (с) серйозна і індивідуальна загроза життю або особистості цивільних осіб з причин повального насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Формування статті 3 Європейської Конвенції та статті 15 Директиви Ради Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/EU співпадають з підставами для надання додаткового захисту у відповідності до п.13 частини 1 ст.1 ЗУ «Про біженці та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Отже, якщо повернення до країни походження вважається таким, що може порушувати статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до країни походження, може вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Позивач на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягалась, з цих приводів державними органами не переслідувалась. Отже, загроза життю, безпеці чи свободі заявниці в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, з цих приводів відсутня.

Як свідчить інформація по країні походження, на території Нігерії не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю заявниці в разі повернення до країни походження, тому даний елемент заяви не потребує дослідження. Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може само по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявниці буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання. Заявниця не довела можливості переслідування в майбутньому у разі повернення на батьківщину.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що в разі повернення до ОСОБА_8 буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявниці та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Нігерії.

Також, суд відмічає, що позивач прибула до України в 2015 році з Республіки Білорусь в якій вона перебувала 2 роки, однак з заявою-анкетою позивач звернулась лише у серпні 2019 року. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (редакція від 15.05.2014): «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим…»http://zakon0.rada.gov.ua/laws/show/v_001760-09/page2?text=%E7%ED%E0%F7%ED%E0+%F2%F0%E8%E2%E0%EB%B3 %F1%F2%FC+%EF%F0%EE%EC%B3%E6%EA%B3%E2+%F7%E0%F1%F3 (стор. 7, дата доступу: 20.05.2020).

ОСОБА_1 -Томас вказала, що коли вона завершила навчання в Харківському національному університеті ім. В.Н. Каразіна в 2019 році, їй мати порадила не повертатися до Нігерії, оскільки там небезпечно, «…Після того як я захистила диплом в університеті, мені батьки сказали щоб я не поверталася додому оскільки ситуація в країні не дуже хороша…» (протокол співбесіди від 11.09.2019).

Отже, знаючи, яка ситуація в країні походження, заявниця не виявила бажання звернутися за захистом в Республіці Білорусь протягом 2 років перебування в цій країні, та вже перебуваючи в Україні протягом 4 років заявниця звернулася лише після того, як закінчила навчання в університеті.

Також позивач виїжджала до Нігерії у серпні 2018 року та цілий місяць перебувала в країні, повернувшись 09.09.2018 року до України, та знаючи яка ситуація в країні походження не виявила бажання звернутися за міжнародним захистом по поверненню в Україну.

Окрім того позивач повідомила, що у серпні місяці 2019 року, перед тим як звернутися із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявниця вступила в шлюб з громадянином Азербайджанської Республіки. У ході співбесіди, яка була проведена 11.09.2019 року з метою встановлення факту вступу в шлюбні стосунки, було виявлено, що заявниця вступила в шлюб з метою легалізації, оскільки заявниця навіть не знає ім`я свого чоловіка та навіть не проживає з ним, а лише кілька разів зустрічалась з ним, «…Яке Ваше сімейне становище? - Я заміжня. Як звати Вашого чоловіка? - Я не знаю. Він громадянин Азербайджану. - Коли Ви вийшли заміж? - В липні або серпні. - Ви давно знайомі? - Так. Уже п`ять місяць. - Ви живете разом? - Ні. Але ми іноді бачимося один з одним…».

Також у ході проведеної співбесіди від 19.05.2020 року, ОСОБА_1 стосовно укладення свого шлюбу повідомила наступну інформацію, «…В заяві-анкеті Ви повідомили що заміжня. Розкажіть про свого чоловіка. Він з Вами навчався? - Я мало чого знаю про нього. - А як Ви познайомились зі своїм чоловіком? (довго думає над відповіддю - Добре, як звати Вашого чоловіка? - Я знаю, що він з Азербайджану та його звати ОСОБА_9 , Йому 35 років. - Ви добровільно виходили за нього заміж? - Так. - Чому Ви тоді так мало знаєте про свого чоловіка? - Ми не часто бачимося один з одним. - Як давно Ви знайомі зі своїм чоловіком? Та скільки часу пройшло з моменту знайомства до укладення шлюбу? - До шлюбу ми були знайомі 6 місяців. Знайомство відбулось в клубі в місті Харків…». Отже, знаючи один одного близько року, та перебуваючи у шлюбних стосунках більше ніж півроку, ОСОБА_1 майже нічого не знає про свого чоловіка.

Відповідно до пункту 62 Керівництва мігрант «це особа, яка з причин, що відрізняється від містяться в визначенні, добровільно залишає свою країну, щоб оселиться в іншому місці. Він може бути рухається бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то воно є економічним мігрантом, а не біженцем».

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що у разі повернення до країни походження, життю, безпеці чи свободі заявниці не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, тобто заявниця не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту.

Також, ОСОБА_1 вказала, що у 2013 вона виїхала з Федеративної Республіки Нігерія до Республіку Білорусь з метою отримання вищої освіти. В Білорусі заявниця перебувала 2 роки, однак за власним бажанням її було відраховано з університету оскільки вона виявила бажання переїхати до України, оскільки її брат та сестра переїхали саме в Україну. У ході співбесіди від 11.09.2019 заявниця повідомила, що «…Я поступила в «Гродненський державний медичний університет». Я там вчилася 2 роки. Але я там не закінчила навчання оскільки приїхала в Україну. До України я приїхала тільки тому що, зі мною був брат і сестра які з Білорусі переїхали в Україну, і тому я з ними теж приїхала в Україну. - Якби рідні не приїхали в Україну, Ви б залишилися в Білорусії? Продовжили б Ви там навчання. - Так. Але зараз мені Україна більше подобатися, ніж Білорусь…»

Враховуючи наведену інформацію стосовно перебування заявниці в Республіці Білорусь та Рекомендації по міжнародному захисту № 4 «Альтернатива втечі або переміщення всередині країни відповідно до статті 1А (2) Конвенції 1951 року про статус біженців і/або Протоколу до неї 1967 року» ІНФОРМАЦІЯ_6 дата доступу: 20.05.2020), слід відмітити про наявність у заявниці можливості звернення за міжнародним захистом в іншій країні до моменту прибуття до України, однак ОСОБА_1 не виявила такого бажання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що повідомлені ОСОБА_1 побоювання повернення до країни свого походження, не відповідають критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28 червня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року та не має підстав для визнання його біженцем, відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи зміст повідомлених заявницею побоювань, їх недоведеність та необґрунтованість, суд погоджується з думкою відповідача про відсутність підстав вважати її як особу, яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», було прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , оскільки її заява є необґрунтованою.

Суд зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд приходить до висновку що позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності правомірних підстав для прийняття органами ДМС України рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказаний висновок в повній мірі відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.

Згідно з положеннями ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд відмічає, що позивачем не подано належних та допустимих доказів, в розумінні статей 73-74 КАС України, які б доводили протиправність рішення відповідача.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані, а відтак не підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (, 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057), про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням приписів п.3 Прикінцевих положень КАС України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 24.12.2020 року.

Суддя Біленський О.О.