Справа № 260/2257/20
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/2257/20 пров. № А/857/11073/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Святецького В.В.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ,

на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року (суддя Гебеш С.А., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м.Ужгород, дата складання повного тексту - не зазначено),

в адміністративній справі №260/2257/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ,

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2017 рік; 2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2017 рік.

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані додаткові відпустки передбачені п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20 листопада 2017 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки передбачені п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20 листопада 2017 року.

З цим рішенням суду першої інстанції від 03.08.2020 року не погодився відповідач Військова частина НОМЕР_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду винесено із неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, із неповним з`ясуванням усіх обставин справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що у 2016 році позивач не мав статусу учасника бойових дій, оскільки такий статус позивач отримав лише у 2017 році згідно посвідчення від 19.04.2017 року. Тому суд першої інстанції дійшов до безпідставного висновку про наявність у позивача права на грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період 2016 року. Також апелянт вказує, що суд першої інстанції неправомірно керувався Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджений наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260, оскільки положення цього Порядку не діяли на момент спірних правовідносин і зворотньої сили немають. На час звільнення позивача з військової служби діяла Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, яка затверджена наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260, якою не було передбачено виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Крім цього, апелянт вказує, що позивач був виключений зі списків Військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ), яка є самостійною юридичною особою. У Військовій частині НОМЕР_1 позивач ніколи не проходив військової служби, не отримував грошового забезпечення, а тому ця Військова частина не може відповідати за зобов`язаннями іншої юридичної особи.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржене рішення суду від 03.08.2020р. скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить залишити рішення суду першої інстанції від 03.08.2020 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.10.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року в адміністративній справі №260/2257/20.

Ухвалою цього ж суду апеляційної інстанції від 25.11.2020 року адміністративну справу №260/2257/20 призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Апеляційний розгляд справи №260/2257/20 проведено з врахуванням того, що у період із 05 грудня 2020 року по 23 грудня 2020 року головуючий суддя (суддя-доповідач) Гуляк В.В. перебував у тимчасовій непрацездатності та на самоізоляції через захворювання пов`язане із вірусом «Covid-19».

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з врахуванням наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом від 28.04.2016 року (а.с. 35-38).

Згідно довідки №1775 від 17.11.2016 року виданої Військовою частиною польова пошта НОМЕР_3 , позивач ОСОБА_1 в період з 02.07.2016 року по 19.07.2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, в н.п. Водяне Донецької області (а.с. 40).

Згідно довідки №1375 від 16.08.2016 року виданої Військовою частиною польова пошта НОМЕР_3 , позивач ОСОБА_1 під час виконання бойового завдання в зоні проведення АТО 18.07.2016 року отримав мінно-вибухову травму: Вогнепальні множинні осколкові поранення (а.с. 39).

Відповідно до посвідчення від 17.04.2017 серії НОМЕР_4 позивач ОСОБА_1 має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с. 11).

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 20.11.2017р. №235/А (по стройовій частині) солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 із 20.11.2017 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, як такого, що звільнений наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 07.11.2017р. №241-рс з військової служби у запас за п.п.«б» п.1 (за станом здоровя) ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 14).

Також встановлено, що 10.03.2020р. позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою до відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2017 роки.

Відповідач листом від 16.03.2020р. №150/53 повідомив позивача про те, що виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, законодавством не передбачено, а тому немає підстав для виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки (а.с. 15-16).

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2017 роках додаткову відпустку, як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до ст.4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.

Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (ст.5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).

Згідно ст.6 цього Закону, учасниками бойових дій визнаються, зокрема, військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Відповідно до п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції Закону чинній із 06.06.2015 року), учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно статті 16-2 Закону України «Про відпустки», учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Пунктом 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів (п.17 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Пунктом 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Згідно пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України».

Так, згідно статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Стаття 1 Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Водночас, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

У разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Проте обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».

До того ж, згідно п.3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року №745/32197, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 16.05.2019 року за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року.

Висновки Верховного Суду у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Крім того, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість за потреби, за відповідної консультації передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016р. та 2017р. додаткову відпустку, як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ, відтак відповідач протиправно не здійснив нарахування та виплати останньому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період 2016-2017 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволено правильно.

Водночас, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апелянта (відповідача) про відсутність у позивача права на грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2016 рік, оскільки лише у 2017 році позивач отримав статусу учасника бойових дій згідно посвідчення від 19.04.2017 року.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що, як уже було вказано судом вище, відповідно до ст.5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно ст.6 цього Закону, учасниками бойових дій визнаються, зокрема, військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Отже, із змісту вказаних законодавчих приписів зумовлюється висновок про те, що особа вважається учасником бойових дій, якщо вона відповідає критеріям та умовам, що визначені статтями 5, 6 вказаного Закону.

Тобто, статус учасника бойових дій пов`язується не із фактом отримання відповідного посвідчення, а із фактом участі особи у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Зокрема, військовослужбовець Збройних Сил України визнається учасником бойових дій якщо він, зокрема, захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Матеріалами розглядуваної адміністративної справи, зокрема, довідками Військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 17.11.2016 року №1775 та від 16.08.2016 року №1375 підтверджується, що позивач ОСОБА_1 в період з 02.07.2016 року по 19.07.2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, в н.п. Водяне Донецької області. Під час виконання бойового завдання в зоні проведення АТО 18.07.2016 року позивач отримав мінно-вибухову травму: Вогнепальні множинні осколкові поранення.

Отже, факт отримання позивачем посвідчення серії НОМЕР_4 лише 17.04.2017 року про право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, не нівелює статусу позивача як учасника бойових дій із липня 2016 року.

Таким чином, позивач як учасник бойових дій, відповідно до п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», мав право у 2016 році на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

У зв`язку із цим, являються обгрунтованими доводи позивача про право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016 та 2017 роки.

Також, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апелянта (відповідача) про те, що позивач на час звільнення з військової служби у листопаді 2017 року не мав права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, оскільки на той час не діяв Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260, а діяла Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, яка затверджена наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260, якою не було передбачено виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що, як уже було вказано судом вище, правовими приписами Закону України «Про відпустки» та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що при звільненні військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, право на яку військовослужбовець набув за період проходження ним військової служби.

Таким чином, являються безпідставними доводи апелянта (відповідача) про відсутність у позивача права при звільненні з військової служби на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

Також, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апелянта (відповідача) про те, що оскільки позивач був виключений зі списків Військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ), яка є самостійною юридичною особою, а у Військовій частині НОМЕР_1 позивач ніколи не проходив військової служби, тому ця Військова частина НОМЕР_1 не може нести відповідальності щодо виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ст.6 КАС України).

Відповідно до ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Крім цього, статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що відповідач Військова частина НОМЕР_1 , ні у відповіді за №150/53 від 16.03.2020р. наданій на звернення позивача ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки, ні у відзиві від 07.07.2020 року на розглядуваний адміністративний позов, ні в інший спосіб, до моменту винесення рішення суду першої інстанції від 03.08.2020 року, не покликалась на те, що вона немає обов`язку здійснювати нарахування і виплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки саме з тієї підстави, що у Військовій частині НОМЕР_1 позивач не проходив військової служби, а такий обов`язок може нести Військова частина НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ), яка є самостійною юридичною особою.

При цьому, відповідач Військова частина НОМЕР_1 не заперечувала позовних вимог з тих підстав, що являється неналежним відповідачем і не ставила питань щодо заміни в суді першої інстанції неналежного відповідача згідно статей 47, 48 КАС України.

Як уже було вказано судом вище, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень такий суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення. Тобто, відповідач Військова частина НОМЕР_1 як суб`єкт владних повноважень в процесі розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 не може покликатись на те, що вона немає обов`язку здійснювати нарахування і виплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки оскільки у цій Військовій частині НОМЕР_1 позивач не проходив військової служби, якщо цю підставу для відмови не було покладено у відповідь за №150/53 від 16.03.2020р. надану на звернення позивача щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, яка передувала зверненню позивача до адміністративного суду із цим позовом.

Водночас, колегія суддів апеляційного суду враховує, що із змісту вказаного вище витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 20.11.2017р. №235/А (по стройовій частині) про виключення позивача ОСОБА_1 із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, видно, що цей наказ №235/А від 20.11.2017р. виданий на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 07.11.2017р. №241-рс про звільнення позивача ОСОБА_1 з військової служби у запас за п.п.«б» п.1 (за станом здоров`я) ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Таким чином, являються безпідставними та оманливими доводи апелянта (відповідача) про те, що у Військовій частині НОМЕР_1 позивач ОСОБА_1 ніколи не проходив військової служби і немав із цією військовою частиною жодних службових стосунків, а тому ця Військова частина НОМЕР_1 не може здійснювати нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Згідно п.1 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року в адміністративній справі №260/2257/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Р. Й. Коваль
В. В. Святецький