Справа № 380/2787/20
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/2787/20 пров. № А/857/10794/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Святецького В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,

представника позивача Немцева Є.Г.,

відповідача Галайка Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року (прийняте у м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження суддею Кухар Н.А.; складене у повному обсязі 27 липня 2020 року) в справі № 380/2787/20 за адміністративним позовом Військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі: Адміністрації Державної прикордонної служби України, Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з навчанням та утриманням у вищому військовому навчальному закладі,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року Військовий прокурор Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України звернувся в інтересах держави в особі: Адміністрації Державної прикордонної служби України, Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького до Львівського окружного адміністративного суду з цим позовом та просив стягнути з ОСОБА_1 витрати, пов`язані з його навчанням та утриманням у вищому навчальному закладі (далі також - ВНЗ), в сумі 50 561,28 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 , проходив навчання та військову службу у Національній академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького у період з 08 серпня 2015 року по 12 березня 2016 року на посаді курсанта. 04.01.2016 між тимчасово виконуючим обов`язки ректора НАДПСУ ім. Б. Хмельницького полковником ОСОБА_2 та курсантом ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України строком на 5 років - з 12.03.2016 по 11.03.2021. Відповідно до п. 5.2 укладеного контракту ОСОБА_1 зобов`язаний добровільно відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у вищому військовому навчальному закладі відповідно до вимог частини десятої статті 25 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу в разі дострокового розірвання контракту та при відмові від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу у Державній прикордонній службі після закінчення академії. За відповідачем рахується заборгованість з відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням в Академії в сумі 50 561,28 грн.

В добровільному порядку ці витрати не відшкодовані, тому прокурор звернувся до суду з позовом про стягнення вищевказаної заборгованості.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись з цим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм процесуального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про залишення позову без розгляду.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що до спорів щодо проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають застосуванню норми частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 804/285/16. На його думку, початком строку звернення до адміністративного суду із заявленими позивачем у цій справі позовними вимогами вважається 03.01.2019, тобто дата оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень вищевказаної постанови. Позивач, знаючи про зміну судової практики з 03.01.2019 (з дати оприлюднення постанови Великої Палати Верховного Суду), звернувся в березні 2019 до Старосамбірського районного суду Львівської області в порядку цивільного судочинства. Після відкриття провадження у цивільній справі № 455/567/19 саме за заявою прокурора Сторосамбірським районним судом Львівської області залишено позов без розгляду. До Львівського окружного адміністративного суду позивач звернувся тільки в квітні 2020 року, тобто з пропуском строку звернення до суду встановленого п`ятою статті 122 КАС України понад 1 рік і 1 місяць.

Військовий прокурор Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що поважність причин пропуску строку звернення до суду в порядку адміністративного судочинства було детально досліджено судом першої інстанції. Подана апеляційна скарга жодним чином не спростовує встановлені судом першої інстанції обставини для поновлення строку звернення до суду. Тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги із аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. Позивач, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як видно з матеріалів справи, разом з позовною заявою Військовим прокурором Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України подано клопотання про поновлення строку звернення до суду.

21 липня 2020 року представник відповідача подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду, відповідно до частини третьої статті 123 КАС України.

Ухвалою суду від 21 липня 2020 року заяву про поновлення строку звернення до суду задоволено, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Враховуючи те, що оскарження цієї ухвали не підлягає окремо від рішення суду, скаржник подав апеляційну скаргу, в якій виклав заперечення щодо цієї ухвали.

Приймаючи ухвалу від 21 липня 2020 року, суд першої інстанції врахував те, що звернення позивача до суду з позовом вперше відбулось з дотриманням строків звернення, а також дотримання вимог процесуального закону щодо форми та порядку подання позовної заяви, тривалість розгляду справи (в порядку цивільного судочинства), на яку позивач об`єктивно не могли вплинути; поведінку позивача після отримання рішення суду про залишення позовної заяви без розгляду у справі у зв`язку з поданням клопотання Військовим прокурором Білгород Дністровського гарнізону Південного регіону України про залишення без розгляду позовної заяви, оскільки така повинна розглядатися в адміністративному порядку, який відразу звернувся до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства, і дійшов висновку, що сукупно ці обставини в рамках спірних правовідносин свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам процесуального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Враховуючи наведене, ця справа відноситься до категорії справ, для яких частиною п`ятою статті 122 КАС України встановлений місячний строк звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верхового Суду від 05.12.2018 у справі № 818/1688/16, у якій вона відступила від висновків, викладених у постановах від 10.04.2018 у справі № 533/934/15-ц, від 20.06.2018 у справі № 815/5027/15, 03.10.2018 у справі № 755/2258/17.

Частиною третьою статті 123 КАС України передбачено, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

При цьому колегія суддів апеляційного суду зазначає, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Судом встановлено, що прокурором подавався аналогічний позов до Старосамбірського районного суду Львівської області в порядку та межах строків визначених Цивільним кодексом України.

Ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 20.05.2019 вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 455/567/19; судове засідання у цій справі призначено на 02 березня 2020 року.

З пояснень прокурора видно, що після відкриття провадження Старосамбірським районним судом Львівської області, під час вивчення судової практики в 2019 році військовою прокуратурою Білгород-Дністровського гарнізону встановлено факт зміни судової практики щодо розгляду справ вказаної категорії. Зокрема, постановою Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 804/285/16 зроблено правовий висновок, що спори з приводу стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи у вищому навчальному закладі, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте, 02 березня 2020 року, майже через рік після звернення до суду, Старосамбірським районним судом Львівської області було постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду. В описовій частині ухвали було зазначено, що 02.03.2020 представник військової прокуратури Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України Старосельська Т.С. в судовому засіданні подала клопотання про залишення без розгляду позовної заяви, оскільки така повинна розглядатися в адміністративному порядку.

З моменту звернення до суду із заявою та до часу залишення позовної заяви без розгляду у справі, Військовий прокурор Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України вправі був очікувати розгляду справи по суті. На час та тривалість розгляду справи Старосамбірським районним судом Львівської області Військовий прокурор Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України не міг вплинути, ці чинники перебували за його волею та бажанням.

Після залишення позовної заяви без розгляду у справі (у зв`язку з неналежністю розгляду спору в порядку цивільного судочинства) Військовий прокурор Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України 10 квітня 2020 року звернувся з до суду з цим позовом.

Також судом встановлено, що Військовий прокурор Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України не мав процесуального права на звернення до Львівського окружного адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства, оскільки пунктом 11 частини п`ятої статті 160 КАС України передбачено, що в позовній заяві зазначають, власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

З огляду на викладене, прокурор мав процесуальне право на подання позовної заяви в порядку адміністративного судочинства лише після винесення рішення Старосамбірським районним судом Львівської області та з урахуванням вимог статті 160 КАС України.

Отже, апеляційний суд зазначає, що позов так і не був розглянутий через зміну судової практики, згідно з позиціями касаційного суду, рішення якого є обов`язковими до застосування, що було перешкодою для розгляду позову в суді.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, зокрема справа Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Зважаючи на те, що доступ до суду позивачу не був забезпечений, через зміну практики розгляду цього спору, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції поновляючи строк звернення до суду та відмовляючи у залишенні позову без розгляду, вчинив правильно, оскільки забезпечив позивачу право доступу до суду.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року в адміністративній справі № 380/2787/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Святецький
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 23 грудня 2020 року.