Справа № 640/14672/19
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року м. Київ № 640/14672/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Дьяченко О.В.,

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Дубчак Л.С.,

третьої особи: Дубаса І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГолосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві
третя особаОСОБА_2
проскасування постанов про накладення штрафу

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач, Голосіївський РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві), в якому просила:

1) визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Кузьменко Любові Михайлівни №57116426 від 26 липня 2019 року про накладення штрафу в розмірі 3400, 00 грн;

2) визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Кузьменко Любові Михайлівни №57116426 від 29 липня 2019 року про накладення штрафу в розмірі 3400, 00 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначила про безпідставність та необґрунтованість постанов державного виконавця від 26 липня 2019 року та від 29 липня 2019 року про накладення на неї штрафів у розмірі 3 400, 00 грн, оскільки жодних перешкод у спілкуванні дитини з батьком вона не чинила. При цьому, дитина сама не бажає спілкуватись із батьком, у зв`язку з чим мало місце звернення за психологічною допомогою.

20 серпня 2019 року відповідачем - Голосіївським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві подано відзив на позовну заяву у якому зазначено, що спірні постанови є правомірними, оскільки позивачем рішення суду не виконано. У зв`язку із зазначеним просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

10 вересня 2019 року третьою особою - ОСОБА_2 надані письмові пояснення по суті спору у яких просить відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , посилаючись на систематичне невиконання останньою рішення суду та здійснення перешкод у спілкуванні батька з донькою та доньки з батьком.

27 вересня 2019 року представником позивача ОСОБА_1 - Каращенко Ю.В. подані письмові пояснення, де зазначено, що письмові пояснення третьої особи - ОСОБА_2 ґрунтуються на припущеннях, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не можуть бути взяті до уваги при ухваленні рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року - без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року. Справу №640/14672/19 направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва на новий розгляд.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 квітня 2020 року адміністративну справу №640/14672/19 розподілено на суддю Аблова Є.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року адміністративну справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 12 травня 2020 року.

Зважаючи на неявку представників сторін у судові засідання, призначені на 12 травня 2020 року та 26 травня 2020 року, розгляд справи відкладено на 09 червня 2020 року.

09 червня 2020 року, з урахуванням думки третьої особи - ОСОБА_2 та зважаючи на неявку інших сторін у судове засідання, розгляд справи відкладено на 30 червня 2020 року.

30 червня 2020 року третьою особою - ОСОБА_2 подані письмові пояснення по суті спору у яких він просив відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , посилаючись на систематичне невиконання останньою рішення суду та здійснення перешкод у спілкуванні батька з донькою та доньки з батьком.

Також, 30 червня 2020 року у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання та з урахуванням думки третьої особи - ОСОБА_2 , розгляд справи відкладено на 04 серпня 2020 року.

Зважаючи на перебування судді у відпустці, судове засідання призначене на 04 серпня 2020 року, знято з розгляду, розгляд справи відкладено на 01 вересня 2020 року.

Судове засідання, призначене на 01 вересня 2020 року, з урахуванням думки представника позивача - Дубчак Л.С. та третьої особи - ОСОБА_2 , відкладено на 17 вересня 2020 року у зв`язку з необхідністю виклику свідка для допиту у судовому засіданні.

Судове засідання, призначене на 17 вересня 2020 року, з урахуванням думки позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - Дубчак Л.С. та третьої особи - ОСОБА_2 , відкладено на 22 вересня 2020 року у зв`язку з необхідністю забезпечення явки відповідача у судове засідання.

Також, з цих підстав судове засідання, призначене на 22 вересня 2020 року було вікладено на 08 жовтня 2020 року.

Зважаючи на перебування судді на лікарняному судові засідання, призначені на 08 жовтня 2020 року, 23 жовтня 2020 року, 03 листопада 2020 року були зняті з розгляду, розгляд справи відкладено на 24 листопада 2020 року.

Судове засідання, призначене на 24 листопада 2020 року, з урахуванням думки третьої особи - ОСОБА_2 , відкладено на 08 грудня 2020 року у зв`язку з поданням позивачем клопотання про відкладення розгляду справи.

Судове засідання, призначене на 08 грудня 2020 року, за клопотанням третьої особи - ОСОБА_2 та з урахуванням думки позивача - ОСОБА_1 та її представника - Дубчак Л.С., відкладено на 22 грудня 2020 року.

Судове засідання, призначене на 22 грудня 2020 року, відкладено на 23 грудня 2020 року у зв`язку з переходом до стадії дослідження письмових доказів та необхідністю виклика свідка для допиту.

У судовому засіданні, призначеному на 23 грудня 2020 року оголошено перерву до 24 грудня 2020 року у зв`язку зі сплином часу.

У судовому засіданні, призначеному на 24 грудня 2020 року позивач - ОСОБА_1 та її захисник Дубчак Л.С. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Третя особа - ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечували проти задоволення адміністративного позову.

Відповідач - старший державний виконавець Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Кузьменко Л.М., будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи у судове засідання не з`явилась.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У С Т А Н О В И В:

На примусовому виконанні у Голосіївському РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві знаходиться виконавчий лист №752/22214/16-ц, виданий 23 липня 2018 року Голосіївським районним судом м. Києва, яким зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод в участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено способи участі батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої ОСОБА_4 наступним чином: перший місяць: - щосереди з 17 год.00 хв. до 20 год.00 хв., - щосуботи з 10 год.00 хв. до 13 год.00 хв., - без присутності матері ОСОБА_1 ; з другого місяця: 1-й та 3-й тиждень місяця: понеділок, п`ятниця з 17 год. 00 хв. до 19 год. 30 хв., 2-й та 4-й тиждень місяця: вівторок, четвер з 17 год. 00 хв. до 19 год. 30 хв. та з 17 год. 00 хв. п`ятниці до 18 год. 00 хв. суботи; - з 1-го по 15-те липня щороку, - на день народження дитини - спільне спілкування з урахуванням бажання дитини.

Згідно акту державного виконавця від 19 липня 2019 року (розпочато о 17 год. 14 хв., закінчено о 17 год. 18 хв.), складеного головним державним виконавцем Кузьменко Л.М. про те, що виходом державного виконавця за адресою АДРЕСА_1 , з метою перевірки виконання рішення суду встановлено, що ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_4 в зазначений час, який визначений у рішенні суду, не спілкувався. Рішення суду не виконано.

Відповідно до акту державного виконавця від 19 липня 2019 року стягувачем - ОСОБА_2 здійснено запис про те, що «…на виконанні рішення суду знаходились дві невідомі особи жіночої статі, що перешкоджали виконанню рішення суду, злякали мою доньку та проводили відеозйомку без будь-яких дозволів, рішення суду не виконано».

У вказаному акті наведені пояснення боржника ОСОБА_1 , в яких остання вказала, що вивела дитину на дитячий майданчик для спілкування з батьком, проте дитина самостійно виявляє категоричне небажання спілкуватися з батьком, не хотіла дивитись у його бік та почала плакати. Також, ОСОБА_1 заявила клопотання про закінчення виконавчого провадження.

Крім того, з акту від 19 липня 2019 року вбачається, що при проведенні виконавчих дій був присутній свідок ОСОБА_5 , а також проводився відеозапис.

На підставі наведеного акта державного виконавця, 26 липня 2019 року головним державним виконавцем Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Кузьменко Л.М. винесено постанову ВП №57116426 про накладення штрафу на боржника ОСОБА_1 у розмірі 3 400, 00 грн за невиконання рішення суду.

Пунктом 2 резолютивної частини даної постанови зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попередити про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

26 липня 2019 року державним виконавцем складено акт (розпочато о 17 год. 17 хв. закінчено о 17 год. 22 хв.) про те, що виходом державного виконавця за адресою АДРЕСА_2 (дитячий майданчик) з метою перевірки виконання рішення суду встановлено, що ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_4 не спілкується в зазначений рішенням суду час. Рішення суду не виконано.

В акті від 26 липня 2019 року містяться пояснення боржника ОСОБА_1 аналогічного змісту, що наведені в акті від 19 липня 2019 року.

На підставі акта від 26 липня 2019 року головним державним виконавцем Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Кузьменко Л.М. 29 липня 2019 року винесено постанову про накладення штрафу на боржника ОСОБА_1 у розмірі 3 400, 00 грн за невиконання рішення суду.

Пунктом 2 резолютивної частини даної постанови зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попередити про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

Незгода позивача з вказаними постановами головного державного виконавця Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Кузьменко Л.М. зумовила її звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (надалі також - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною встановлено статтею 64-1 Закону № 1404-VIII.

Відповідно до зазначеної статті виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

Згідно частини першої статті 75 вказаного Закону у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Одночасно частиною другою вказаної статті Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Аналізуючи наведені положення статті 75 Закону № 1404-VIII, суд дійшов до висновку про те, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Така відповідальність за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника накладено штраф не невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 821/1568/16.

Отже, державний виконавець зобов`язаний провести перевірку виконання судового рішення боржником, а підставою для накладення штрафу є невиконання рішення боржником без поважних причин. Тобто, державний виконавець має встановити відсутність поважних причин невиконання рішення.

Поважними в розумінні Закону України «Про виконавче провадження» можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення, боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Аналогічна позиція висловлена постановою Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі №127/3770/17.

Крім того, порядок виконання судових рішень також передбачений в Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5).

У розділі ІХ Інструкції № 512/5 наведено порядок виконання рішень немайнового характеру, у тому числі рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною.

Пунктом 5 розділу ІХ Інструкції № 512/5 визначено, якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною.

Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною.

Якщо сторона виконавчого провадження не з`явилася у визначений у виклиці час до державного виконавця та письмово не повідомила державного виконавця про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною, державний виконавець визначає час та (або) місце такого побачення без врахування позиції відповідної сторони виконавчого провадження.

Відповідно до пунктів 8, 9 розділу ІХ Інструкції № 512/5 державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону №1404-VІІІ.

При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону №1404-VІІІ.

Суд звертає увагу на те, що обов`язком позивача, як боржника за виконавчим провадженням, є забезпечення можливості спілкування протягом певного, визначеного судом, проміжку часу, без участі позивача.

Крім того, згідно з приписами частин 2 та 3 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відтак, забезпечення виконання малолітньою особою певних дій, вчинення яких є обов`язковим за законодавчо встановленими приписами (наприклад відвідування закладів освіти чи охорони здоров`я), в тому числі поза бажанням малолітньої особи, покладено на її батьків.

У даному випадку, виконання рішення суду, а саме забезпечення можливості спілкування ОСОБА_2 з донькою - ОСОБА_4 , протягом певного, визначеного судом, проміжку часу, без участі позивача не може бути унеможливлено небажанням дитини спілкуватися, оскільки обов`язком позивача є перебування дитини у певному місці протягом певного часу. Натомість, забезпечення спілкування до кола обов`язків позивача не віднесено.

Також, суд зазначає, що частинами першою, пунктом 3 частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Так, під час судового розгляду судом було допитано свідка ОСОБА_7 , яка є членом організації «Дитина має право» та була свідком перебігу виконавчих дій 19 липня 2019 року. Вказаний свідок зазначила, що ОСОБА_1 не чинила жодних перешкод у спілкуванні ОСОБА_2 з дитиною - ОСОБА_4 . Дитина сама не бажала спілкуватись з батьком, та, побачивши його почала втікати з дитячого майданчику, де була запланована їх зустріч. При цьому, на думку свідка, ОСОБА_2 не заохотив дитину залишитись для контакту з ним у будь - якому вигляді, його поведінка була не дружня та така, що створювала атмосферу неспокою.

Також, в ході розгляду справи судом були досліджені відеозаписи надані позивачем та третьою особою.

З наданого позивачем відеозапису від 19 липня 2019 року вбачається, що у зазначений день о 17:00 год. позивач привела малолітню доньку ОСОБА_4 на дитячий майданчик для зустрічі з батьком, проте дочка не захотіла спілкуватись з батьком, оскільки вона його боїться.

З наданого третьою особою відеозапису встановлено, що 19 липня 2019 року о 17:04 год. ОСОБА_2 разом з державним виконавцем прибули на зустріч з донькою - ОСОБА_4 . На дитячому майданчику перебувала ОСОБА_1 , малолітня ОСОБА_4 та ще дві особи.

Присутність позивача під час зустрічі малолітньої ОСОБА_4 з батьком також підтверджується актами від 19 липня 2019 року та від 26 липня 2019 року, а також не заперечується сторонами.

З огляду на викладене, суд зазначає, що не дивлячись на те, що ОСОБА_1 не здійснювалось активних дій щодо перешкоджання спілкування дитини з батьком, що підтверджується зібраними доказами, проте нею не було забезпечено перебування дитини - ОСОБА_4 у визначеному місці протягом встановлених у судовому рішенні та виконавчому листі від 23 липня 2018 року годин без її присутності.

Також, суд зазначає, що присутність ОСОБА_1 та інших осіб при вчиненні заходу на виконання судового рішення є порушенням умов його виконання, оскільки відповідно до виконавчого листа від 23 липня 2018 року ОСОБА_2 має спілкуватися з дитиною без присутності матері.

При цьому, суд відхиляє посилання позивача на те, що вона не може тиснути і примушувати дитину спілкуватись з батьком, з наступних підстав.

Так, зі змісту постанови Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2018 року у справі №752/22214/16 встановлено, що під час розгляду справи судом досліджувались наведені позивачем обставини, аргументи сторін щодо психоемоційного стану дитини, зокрема висновок психолога від 20 січня 2017 року та висновок Органу опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 07 квітня 2017 року № 100 - 6167. За наслідками розгляду справи, виходячи з інтересів дитини, судом ухвалено рішення, яке у подальшому залишено без змін постановою Верховного Суду від 08 квітня 2019 року.

Поряд із цим, суд вважає обґрунтованими доводи третьої особи на те, що позивач має вплив на дитину і може не тиснучи та не примушуючи її, пояснити необхідність зустрічі з батьком.

Щодо посилань позивача на те, що в актах державного виконавця не зазначено які саме перешкоди вона чинить у спілкуванні батька з дитиною, суд зазначає, що стаття 64-1 Закону № 1404-VIII передбачає складення акту у разі невиконання рішення суду без поважних причин, але не встановлює його зміст.

Інших підстав, які б свідчили про неправомірність оскаржуваних постанов та наявність підстав для їх скасування позивачем не зазначено та судом не встановлено.

У контексті наведеного суд вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, суд зауважує, що з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при винесенні оскаржуваних постанов діяв згідно приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності прийнятих у рамках виконавчого провадження №57116426 постанов від 26 липня 2019 року та від 29 липня 2019 року, а тому про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, відшкодування судового збору останньому не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Частина шоста статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Є.В. Аблов

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 )

Відповідач: Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (, адреса: 03022, м. Київ, вул. Ломоносова, 22/15)

Третя особа: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4