Справа № 140/15567/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2020-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/15567/20 пров. № А/857/14860/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Большакової О.О., Качмара В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Хомич О.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Мачульський В.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

02 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів), в якому просив визнати незаконною і скасувати постанову старшого державного виконавця Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Голярчука О.О. від 16 липня 2020 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 62597119 про примусове стягнення виконавчого збору в розмірі 71685,69 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що постановою головного державного виконавця Ковельського МВДВС Голярчуком О.О. 16 липня 2020 року відкрито виконавче провадження №62597119 про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 71685,69 грн. Дану постанову вважає незаконною, оскільки на виконання судового рішення про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором в сумі 716856,89 грн, відкривалось виконавче провадження, однак стягнення не було здійснено ні повністю, ні частково. 15 липня 2020 року сторона виконавчого провадження стягувач - ТзОВ «Фінансова компанія «Веста» подало заяву про повернення йому виконавчого листа без виконання. 16 липня 2020 року відповідач виніс постанову про повернення виконавчого листа стягувачу без виконання, а також оскаржувану постанову. Вказує на те, що обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору є вчинення державним виконавцем дій, направлених на примусове виконання рішення суду, та фактичне стягнення суми боргу. Оскільки державний виконавець не здійснив виконавчих дій, результатом яких було б стягнення хоча б частини боргу, а стягувач відкликав виконавчий лист, після чого виконавчі дії в рамках даного виконавчого провадження вчинятись не можуть, у державного виконавця не було підстав виносити оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судом встановлено відсутність порушення відповідачем порядку прийняття оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження та факт не оскарження позивачем постанови про стягнення виконавчого збору від 16 липня 2020 року, а тому відсутні правові підстави для скасування постанови від 16 липня 2020 року у ВП №62597119 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі № 2540/3203/18, суд приходить до висновку, що обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору є вчинення державним виконавцем дій, направлених на примусове виконання рішення суду та фактичне стягнення суми боргу. Оскільки державний виконавець не здійснив виконавчих дій, результатом яких було б стягнення хоча б частини боргу, а стягувач відкликав виконавчого листа, у державного виконавця не було підстав претендувати на винагороду і виносити оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 62597119 про стягнення виконавчого збору в сумі 71685,69 грн.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розгляд справи проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2009 року по справі № 2-1221/09 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКБ «Форум» в особі Луцької філії загальну суму заборгованості по даному кредитному договору в розмірі 89719,26 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 25 листопада 2009 року з розрахунку 1 долар США - 7,99 грн.) складає 716856,89 грн.

На виконання вказаного рішення суду 23 квітня 2010 року видано виконавчий лист №2-1221/2009, за яким було відкрито виконавче провадження №52606521, про що головним державним виконавцем Ковельського МВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Мацюхом Д.Ю. винесено відповідну постанову від 04 жовтня 2016 року. В якій вказано, що боржнику необхідно самостійно виконати виконавчий документ в строк до 10 жовтня 2016 року. При невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку із стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій (а.с.23-24).

В той же день, державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.26).

03 липня 2020 року відповідачем у ВП №52606521 винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження (а.с.28-29).

ТзОВ «Фінансова компанія «Веста» листом №19941/6 від 15 липня 2020 року просило державного виконавця повернути виконавчий лист виданий Ковельським міськрайонним судом Волинської області №2-1221/09 без виконання (а.с.5).

16 липня 2020 року головним державним виконавцем Ковельського МВДВС Голярчуком О.О. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу (а.с.6).

Постановою головного державного виконавця Ковельського МВДВС Голярчуком О.О. від 16 липня 2020 року відкрито виконавче провадження №62597119 про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 71685,69 грн(а.с.4).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (далі Закон України №1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Статтею 5 Закону України №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно із п. 1 ч. 4 Закону України №1404-VIII строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Частинами 1 та 5 ст. 26 Закону України №1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч.ч. 4-7 ст. 27 Закону України №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Аналізуючи вищенаведені норми права, колегія суддів зазначає, що постанова державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору є рішенням, що підлягає примусовому виконанню.

Згідно із ст. 40 Закону України №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону України №1404-VIII підлягають примусовому виконанню визначає Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за №1302/29432; в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови, далі - Інструкція).

Відповідно до п. 8 розділу III Інструкції стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

З матеріалів справи слідує, що оскаржувана позивачем постанова від 16 липня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №62597119 винесена відповідачем на підставі постанови Ковельського МР ВДВС Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 16 липня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору в сумі 71685,69 грн(а.с.32).

Згідно позовної заяви позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору, насамперед, обґрунтовуючи це тим, що стягнення з позивача виконавчого збору є неправомірним, оскільки, на його думку, державний виконавець не вчинив жодних дій, направлених на примусове виконання рішення суду. Крім того, зазначає, що стягувач відкликав виконавчого листа.

Отже, позивач не обґрунтовує протиправність постанови про відкриття виконавчого провадження, а фактично наводить доводи щодо незгоди із постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, яка у цій справі не оскаржується.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність порушення відповідачем порядку прийняття оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження, а тому відсутні і підстави для скасування постанови від 16 липня 2020 року у ВП №62597119 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 20 травня 2020 року у справі №0340/1792/18 (провадження №11-733апп19) та Верховного Суду, яка викладена в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № К/9901/1039/20.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 287, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі № 140/15567/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. О. Большакова
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 24.12.2020