Справа № 460/2497/20
Суддя: Д.Є. Махаринець
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 грудня 2020 року м. Рівне №460/2497/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Махаринця Д.Є. за участю секретаря судового засідання Михайленко О.С. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Кралюк Р.М., Гурина А.О.,

відповідача: представник Голос С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Комунального автотранспортного підприємства - 1728
доУправління Держпраці у Рівненській області
про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -
В С Т А Н О В И В:

У провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом Комунального автотранспортного підприємства - 1728 (далі позивач, КАТП-1728) до Управління Держпраці у Рівненській області (далі відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу №РВ/1356/000006/ТД-ФС від 12.03.2020 на Комунальне автотранспортне підприємство-1728 в сумі 2408730,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що висновки акта інспекційного відвідування, на підставі якого прийнято оскаржувану постанову, не ґрунтуються на достовірних, об`єктивних та належним чином встановлених і відображених у акті даних, не відповідають фактичним обставинам та суперечать чинному законодавству. Вважає, що жодних порушень норм діючого законодавства про працю позивач не допускав і викладені у постанові факти правопорушень не відповідають дійсності, оскільки 16 осіб ніколи не перебували у трудових відносинах підпорядкування позивачу, а сімнадцята особа взагалі після укладення цивільно-правового договору не виконала його умов, тобто нічого не зробила. Між позивачем та 17 громадянами укладались цивільно-правові угоди, що врегульовували між ними всі правовідносини що виникали. Такі відносини не носять трудового характеру та не регулюються трудовим законодавством, зокрема КЗпП України, у зв`язку з чим відповідач вийшов за межі своїх повноважень. Згідно вказаних договорів робітникам (водіям, вантажникам, тощо) виплачувалась не заробітна плата (з надбавками та преміями), а чітко встановлена винагорода. Враховуючи викладене позивач вважає, що постанова відповідача про накладення штрафу за порушення трудового законодавства є необгрнутованою, протиправною, а відтак підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 04 травня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Разом з тим, судом встановлено строк для подачі відповідачем відзиву на позовну заяву (відзив).

У встановлений судом строк відповідачем до суду подано відзив, у якому він заперечив проти задоволення позовних вимог та вказав, що договори цивільно-правового характеру, на укладення яких покликається позивач, зазвичай укладаються для виконання разових робіт, а позивачем щомісяця укладались цивільно-правові договори з працівниками щодо виконання останніми певного виду робіт (наприклад: робота водія, робота вантажника).

Крім того, у досліджених копіях договорів про виконання робіт позивачем не було чітко вказано об`ємів робіт, що мають бути виконані робітниками. Згідно умов договорів позивач забезпечував працівників спецодягом, а водіям надавав спецавтомобілі для виконання робіт. Роботу працівників координував представник позивача, видавав водіям маршрутні листи, а також ознайомлював всіх працівників з графіком робіт. Відповідач наголошує на тому, що незважаючи на укладення цивільно-правових договорів (підряду) та підписання після виконання робіт актів прийому-передачі виконаних робіт, позивачем з працівниками ніде не було обумовлено обсягу виконуваної роботи та порядку вираження вказаного обсягу у фізичних величинах. Як позивач перевіряв чи виконана працівником робота у повному обсязі, чи не у повному, а також величину того повного обсягу, відповідачем встановлено не було. За таких обставин відповідач дійшов висновку, що між позивачем та 17 фізичними особами за всіма ознаками склалися трудові відносини, та їх фактично було допущено до роботи без укладення трудових договорів, хоча законом чітко встановлено, що такі відносини мають бути трудовими, або здійснюватися фізичними-особами підприємцями згідно до договору про надання послуг. Зазначене свідчить про не дотримання позивачем вимог ч.3 ст. 24 Кодексу законів про працю України, згідно із приписами якої - працівник не може бути допущений до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин відповідач просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Судове засідання, призначене на 28.05.2020 не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці.

18.06.2020 судове засідання не відбулось у зв`язку з посиленням карантинних заходів.

У судовому засіданні 16.07.2020 було оголошено перерву до 03.09.2020 для надання додаткових доказів.

У судовому засіданні 03.09.2020 суд закінчив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 01.10.2020.

08.09.2020 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач спростовував твердження відповідача щодо наявності трудових відносин між позивачем та 17 працівниками. Зокрема, зазначив, що фізичні та юридичні особи в Україні самі вільні вибирати спосіб оформлення відносин між собою. Відтак наявність між позивачем та найманими працівниками цивільно-правових відносин, оформлених договорами підряду є достатнім оформленням відносин. Сторони дійшли згоди щодо відсутності необхідності оформлення трудових відносин і відповідач не в праві вимагати укладення трудових договорів. Крім того, робота за договорами підряду в принципі не може бути розцінена як "допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору".

Судове засідання 01.10.2020 не відбулось у зв`язку з участю головуючого судді у розгляді виборчої справи.

22.10.2020 було відкладено розгляд справи до 05.11.2020 у зв`язку з витребуванням додаткових доказів.

Судове засідання 05.11.2020 було відкладено за клопотанням представника позивача.

Судове засідання 26.11.2020 було відкладено у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді.

У судовому засіданні 22.12.2020 було розглянуто справу по суті та прийнято рішення.

Заслухавши позиції представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступне.

Відповідно до наказу Управління Держпраці у Рівненській області №44 від 16.01.2020 року та направлення на проведення інспекційного відвідування № 30-Н/09-27 від 16.01.2020 року, проведене інспекційне відвідування на предмет додержання законодавства про працю Комунального автотранспортного підприємства - 1728.

За результатами інспекційного відвідування 24 січня 2020 року було складено акт №РВ86/1356/АВ інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю.

Відповідно до опису виявлених порушень в Акті інспекційного відвідування позивачем допущено порушення:

- в порушення вимог ч.1 ст.21 КЗпП, Комунальне автотранспортне підприємство - 1728 не уклало трудовий договір з: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які надають послуги водія транспортного засобу з прибирання сміття з території міста; ОСОБА_4 , який виконує роботу водія транспортного засобу з вивезення змету з вулиць міста, роботу водія помиво-мийної машини з гасіння пожежі на сміттєзвальному полігоні та водія легкового автомобіля ГАЗ 3110; ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які виконують роботи із завантаження з контейнерів у транспортний засіб побутові відходи.

- в порушення вимог ч.3 ст.24 КЗпП України посадовими особами Комунального автотранспортного підприємства - 1728, допущені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 до роботи, без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі Акту відповідачем було винесено Припис про усунення виявлених порушень №РВ86/1356/АВ/П від 30.01.2019 (враховуючи встановлені обставини та початок року, суд дійшов висновку, що відповідачем було допущено описку у даті припису - надруковано 2019 замість 2020 року) (а.с. 133).

Судом також встановлено, що 12 березня 2020 року Управлінням Держпраці у Рівненській області було винесено Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами РВ86/1356/000006/Т8-ФС, якою вирішено накласти на Позивача штраф у розмірі 2 408 730 гривень.

Вважаючи протиправним таке рішення відповідача, КАТП-1728 звернулось до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 4 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адмініструванням єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.1 Положенням про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі - Положення №96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пп. 5 п. 6 Положення №96, Держпраці для виконання покладених на неї завдань має право: безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об`єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці.

Пунктом 7 Положення №96 передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до ст.259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена в Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 «Про деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Порядок №295).

Відповідно до п.2 Порядку №295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).

Пунктами 19, 20 Порядку №295 визначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.

В акті інспекційного відвідування КАТП-1728 вказано про допуск до роботи 17 працівників без укладення трудових договорів, оформлених наказом чи розпорядженням, чим порушено вимоги ч.1 ст.21 та ч.3 ст.24 КЗпП України.

З наведеними висновками відповідача суд не погоджується, вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено що між КАТП-1728 та 17 фізичними особами щомісяця укладались договори підряду на виконання певних робіт (робіт водієм, робіт вантажником).

Згідно вказаних договорів замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати певні послуги або виконати певні роботи. При цьому, згідно договорів, замовник забезпечував виконавців спецодягом для виконання робіт (рукавиці, ітд.), а також спецтранспортом (для водіїв).

Відповідно до приписів ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядникові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган або фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч.3 ст.24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства, суд враховує, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема, встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору. При цьому такий факт допуску повинен бути належним чином зафіксований у складеному посадовою особою Держпраці чи її територіального органу акті інспекційного відвідування та доведений належними доказами.

Згідно із ст.ст. 1,2 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.

За приписами ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Отже, відносини, що виникають з цивільно-правового договору про надання послуг, не є тотожними з трудовими правовідносинами, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та наданими виконавцем фізичними особами і може обумовлюватися свободою договору, визначеною Цивільним кодексом України. При цьому у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Дана позиція узгоджується з позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у Постанові у справі №160/5315/19 від 26.05.2020 року

Так, за визначенням, наведеним у частині першій статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір - є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною першою статті 23 Кодексу законів про працю України, трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до частини першої статті 24 Кодексу законів про працю України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Згідно з частиною третьою статті 24 Кодексу законів про працю України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, суд зауважує, що відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Використання примусової праці забороняється. Особа має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право на працю в Україні реалізується переважно шляхом укладання трудового договору між працівником та роботодавцем.

Одночасно, в окремих випадках робота може виконуватися не за трудовим договором, а на іншій юридичній підставі. Зокрема, можливе виконання роботи за договорами цивільно-правового характеру.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

Сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі, згідно з вимогами статті 208 Цивільного кодексу України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямовані на одержання результатів праці, і в разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними, а їх дія припиняється.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (частина 1 статті 905 Цивільного кодексу України).

Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовими договорами процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власна праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу роботи.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №127/21595/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №820/1432/17.

Суд зазначає, що за обставинами справи відсутні будь-які документально підтверджені відомості, що громадяни ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 підпорядковувалися правилам внутрішнього трудового розпорядку. У пунктах 2.2 договорів підряду, укладених з вказаними громадянами встановлено, що за виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду у сумі (чітко визначена для кожного Виконавця у договорі), з утриманням обов`язкових податків та платежів. Договори підряду неодноразово укладались між сторонами терміном на 1 місяць.

Досліджуючи та аналізуючи умови зазначених цивільно-правових угод, судом встановлено, що їх предметом є надання послуг (завантажувати сміття з контейнерів у транспорт, відвозити сміття на сміттєзвалище), тобто є кінцевий результат праці, праця за цим договором є юридично самостійною, і не здійснюється у межах господарської діяльності позивача із систематичним виконанням трудових функцій. Зокрема, у цивільно-правовій угоді визначено перелік завдань роботи, послуг, її види, розмір оплати тощо.

Також, суд зазначає, що виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу, відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча й може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу та виконує її на власний ризик, працівника не зараховують до штату установи (організації), не вносять запису до трудової книжки та не видають розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З огляду на зазначене, судом встановлено, що в цивільно-правових угодах, укладених між КАТП-1728 та громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 визначений чіткий обсяг виконання робіт та строк їх виконання, що спростовує доводи відповідача, викладені в акті перевірки.

Таким чином, суд вважає, що цивільно-правові угоди (договори підряду) не мають ознак трудового характеру.

Враховуючи, що матеріалами справи не доведено факт допуску позивачем до роботи без укладення трудового договору, відтак висновки відповідача, наведені в акті інспекційного відвідування №РВ86/1356/АВ від 24 січня 2020 року щодо порушень Позивачем законодавства про працю, суд вважає такими, що побудовані на припущеннях та не підтверджені належними й допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено, а судом не встановлено, порушення позивачем ст.24 КЗпП України, а саме: факту допуску громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 до роботи без оформлення трудового договору.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування постанови Управління Держпраці у Рівненській області РВ86/1356/000006/Т8-ФС від 12.03.2020 року про накладення на КАТП-1728 штрафу у сумі 2408730,00 грн.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так Європейський суд з прав людини зазначив, що втручання держави вважатиметься «необхідним в демократичному суспільстві» із законною метою, якщо воно відповідає «нагальній соціальній потребі», зокрема якщо воно є співмірним щодо законної мети, яка переслідується, а також якщо причини, на які посилаються національні органи влади для виправдання такого втручання, є «доречними та достатніми» (див., наприклад, справу «Костер проти Сполученого Королівства» (Coster v. the United Kingdom), № 24876/94, п. 104, рішення; справа «С. і Марпер проти Сполученого Королівства» (S. and Marper v. еhe United Kingdom) [Велика Палата], №№ 30562/04 та 30566/04, п. 101).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В процесі розгляду справи відповідачем не надано належних та достатніх доказів того, що оскаржувана постанова була прийнята додержанням вимоги законодавства, щодо повного та всебічного з`ясування та дослідження усіх наявних обставин, що стали причиною для накладення штрафу.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов Комунального автотранспортного підприємства - 1728 (, Україна, 33018, Рівненська обл., місто Рівне, ВУЛИЦЯ КУРЧАТОВА, будинок 22) до Управління Держпраці у Рівненській області (, Україна, 33028, Рівненська обл., місто Рівне, ВУЛИЦЯ ЛЕРМОНТОВА, будинок 7) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Рівненській області №РВ/1356/000006/ТД-ФС від 12.03.2020 про накладення штрафу в розмірі 2 408 730 грн. на Комунальне автотранспортне підприємство - 1728.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Управління Держпраці у Рівненській області на користь Комунального автотранспортного підприємства - 1728 судовий збір в сумі 21020 (двадцять одна тисяча двадцять гривень ) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 28 грудня 2020 року.

Суддя Д.Є. Махаринець