Справа № 540/3411/20
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2020-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/3411/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтовича І.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

03.11.2020 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі-відповідач, ГУ ПФУ в Херсонській області), в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про відмову у призначені пенсії позивачці, викладене в рішенні відповідача від 04.03.2020 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 23.02.2016 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) та здійснювати виплату пенсії на вказаний позивачкою її банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в ТВБВ №10021/148 філії - Херсонське обласне управління АТ "Ощадбанк", код 352457.

В обґрунтування позову зазначає, що до жовтня 1992 року проживала за адресою: АДРЕСА_1 , надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. Так, на виконання рішень Херсонського окружного адміністративного суду від 02.11.2018 у справі №2140/2015/18 та від 26.11.2019 року у справі №540/1972/19, відділ з питань призначення та перерахунків пенсій №3 управління застосування пенсійного законодавства головного управління Пенсійного фонду України Херсонської області розглянуто заяву позивачки від 20.02.2018 про призначення пенсії за віком (фактично вдруге та втретє). За результатами даного розгляду позивачці відмовлено в призначенні пенсії за віком, оскільки позивачкою не дотримано вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій. Пенсійний орган втретє розглянувши заяву позивача від 20.02.2018 року та відмовив у призначенні пенсії з тих підстав, що в трудовій книжці позивача не можливо встановити дати та номера наказів. 07.09.2020 року представник позивача направив на адресу відповідача копії сторінок трудової книжки, з яких достеменно можливо встановити дати та номери наказів за періоди з 02.01.1976 року по 12.03.1977 року, з 20.06.1983 року по 17.06.1985 року, з 05.07.1986 року по 17.02.1989 року, з 03.09.1989 року по 12.01.1990 року, з 16.01.1990 року по 29.05.1992 року. Втім, відповідач відмовив у призначенні пенсії з тих підстав, що вже прийнято рішення за результатами розгляду заяви від 20.02.2018 року, а нової заяви позивач не подавала. З огляду на викладене позивачка звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 06.11.2020 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи ( у письмовому провадженні).

27.11.2020 року відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнаються з таких підстав. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону 1058, затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (зі змінами) (далі - Порядок № 22-1). 21 лютого 2018 року Генічеським відділом обслуговування громадян (сервісним центром) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного Фонду України в Херсонській області листом від 04.04.2018 № 570/02-04, повідомлено представника Позивачки про підстави відмови у призначенні пенсії за віком. В червні 2018 року представник Позивачки звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із позовною заявою про призначення пенсії позивачу з 22.02.2016. Херсонським окружним адміністративним судом 02.11.2018 року за результатом розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про зобов`язання призначити та виплачувати пенсію за віком з 22.02.2016 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, винесено рішення по справі № 2140/2015/18, яким позовні вимоги задоволено частково, зобов`язано Головне управління фонду повторно розглянути заяву від 20.02.2018 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду по цій справі. Оскільки звернення за призначенням пенсії здійснено з порушенням вимог Порядку № 22-1 (пункту 2.23) та вищезазначених нормативно-правових актів України відділом з питань призначення та перерахунку пенсій № 3 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області прийнято рішення № 19 від 14.03.2019 про відмову у призначенні пенсії за віком, про що листом від 16.04.2019 № 1229/03-04 повідомлено представника позивачки. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 26.11.2019 року в справі №540/1972/19 відповідача знову зобов`язано розглянути заяву позивача від 20.02.2018 року. За результатами розгляду заяви позивачки від 20.02.2018 року пенсійним органом прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії через ненадання необхідних документів. Відповідач наголошує на правомірності дій пенсійного органу, оскільки надана позивачем копія трудової книжки виконана машинописним способом без наявності підписів та печаток.

Дослідивши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянкою України, яка в жовтні 1992 року виїхала з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де взята на консульський облік в Посольстві України в державі Ізраїль.

До виїзду за кордон мешкала за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час проживає в країні Ізраїль.

21 лютого 2018 року Генічеським відділом обслуговування громадян (сервісним центром) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного Фонду України в Херсонській області листом від 04.04.2018 № 570/02-04, повідомлено представника Позивачки про підстави відмови у призначенні пенсії за віком.

В червні 2018 року представник Позивачки звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із позовною заявою про призначення пенсії з 22.02.2016.

Херсонським окружним адміністративним судом 02.11.2018 року за результатом розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про зобов`язання призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 22.02.2016 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, судом винесено рішення по справі № 2140/2015/18, яким позовні вимоги позивача задоволено частково, зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву від 20.02.2018 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду по цій справі.

На виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 02.11.2018 року в справі №2140/2015/18, відповідачем повторно розглянуто заяву від 20.02.2018 про призначення пенсії за віком та оскільки звернення за призначенням пенсії здійснено з порушенням вимог Порядку № 22-1 (пункту 2.23) та вищезазначених нормативно-правових актів України відділом з питань призначення та перерахунку пенсій № 3 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на підставі прийнятого рішення № 19 від 14.03.2019 відмовлено у призначенні пенсії за віком, про що листом від 16.04.2019 № 1229/03-04 повідомлено представника позивачки.

07.05.2019 представник позивачки особисто звернулась до Генічеського відділу обслуговування громадян (сервісного центру) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області надавши додаткові документи для призначення пенсії за віком, а саме: копія паспорту для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 дійсний до 17.03.2025; нотаріально завірена копія ідентифікаційного коду; нотаріально завірена копія трудової книжки; нотаріально завірена копія довіреності.

Листом від 21.05.2019 №1553/02-04 Генічеським відділом обслуговування громадян (сервісним центром) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області повідомлено представника Позивачки про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з недотриманням Порядку № 22-1.

Не погодившись з такою відмовою позивач знову звернулась до суду.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 26.11.2019 року в справі №540/1972/19 позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області в призначенні пенсії за віком, оформлену листами від 16.04.2019 №1229/03-04 та від 21.05.2019 №1553/02-04. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.02.2018 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду по цій справі.

Відповідач при третьому розгляді заяви від 20.02.2018 року зазначив, що заяву від 02.02.2018 року вже розглянуто та по ній вже прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії, а тому, без нової заяви позивачки, відсутні правові підстави для призначення пенсії.

Надані представником позивача документи та матеріали на висновки відповідача не вплинули.

Не погоджуючись з вказаними відмовами в призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч.3 ст.3 КАС України).

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Згідно ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст.24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права та є рівними перед законом, і не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст.25 Конституції України).

У відповідності до абз.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 р. № 672-р схвалено стратегію модернізації та розвитку Пенсійного фонду України на період до 2020 року, якою, зокрема, впроваджено заходи обслуговування громадян незалежно від місця їх реєстрації.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-IV).

Згідно ст.1 Закону № 1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ст.7 Закону № 1058-ІV принципами загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, поряд з іншими, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат, державна гарантія реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, відповідальність суб`єктів системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Приписами ст.8 Закону № 1058-ІV визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст.36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Отже, вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов`язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

До того ж, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Згідно положень даного рішення оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Така ж позиція підтримана двома рішеннями Херсонського окружного адміністративного суду в справах №2140/2015/18 від 02.11.2018 року та №540/1972/19 від 26.11.2019 року, які набрали законної сили.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р. зазначив, що право на отримання пенсії, як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Із вказаного вище вбачається, що позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, які проживають на її території, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмежень прав на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання.

Суд зазначає, що згідно ч.ч.1, 3 ст.44 Закону № 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Відповідач, фактично відмовив у задоволенні заяви про призначення пенсії від 20.02.2018 року через те, що за результатами її розгляду вже прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії №05 від 04.03.2020 року, оскільки в нотаріально завіреній надрукованій копії виписки з трудової книжки в підставі про прийняття та звільнення з роботи не проглядаються роки наказів.

07.09.2020 року позивач направила на адресу відповідача належним чином оформлену нотаріально завірену копію виписки з трудової книжки, з читаємими графами наказів номер, дата.

Втім, відповідач не прийняв до уваги надані документи, пославшись на вже прийняте рішення про відмову в призначенні пенсії №05 від 04.03.2020 року.

Судом встановлено, що це і слугувало основною підставою для відмови в призначенні пенсії.

Згідно п.4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2). Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого пенсійного органу в установленому порядку.

На переконання суду, доводи відповідача, стосовно різної доказової сили машинописного способу заповнення нотаріально завіреної виписки із трудової книжки (відсутні печатки та підписи), у порівняння із заповненням від руки, є надуманими, а оскільки єдиною підставою для прийняття рішення про відмову в призначенні пенсії №05 від 04.03.2020 року є нечіткість дат на номерів наказів у трудовій книжці, то рішення №05 від 04.03.2020 року підлягає скасуванню.

Суд також враховує, що відповідач вже тричі відмовив позивачці у призначенні пенсії, кожен раз з нових підстав.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства Європейський суд з прав людини зазначив, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Конвенційний принцип ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Суд повинен захистити права та інтереси позивача, уникаючи втручання в дискреційні повноваження відповідача.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

У постанові від 05.09.2018 у справі №826/9727/16 Верховний Суд аналізував застосування пункту четвертого частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Аналогічний правовий висновок висвітлено й у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №2340/2921/18.

З метою захисту порушеного права позивача ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 20.02.2018 року.

Суд бере до уваги, що позивач наданими матеріалами усунула всі можливі перешкоди для призначення пенсії, а тому у відповідача відсутня дискреція у прийнятті рішення.

Стосовно банківських реквізитів для виплати пенсії, то вони не відповідають оновленим банківським рахункам, оскільки з 13.01.2020 усі регулярні платежі і шаблони на довільні реквізити без IBAN є неактивними. Це пов`язано зі зміною номерів банківських рахунків згідно з постановою Правління НБУ від 28.12.2018 №162 «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні з 13.01.20).

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Згідно ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки судом часткового задоволено позовні вимоги позивача, то на користь позивача з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області за рахунок його бюджетних асигнувань підлягає стягненню судовий збір в розмірі 420,20 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про відмову у призначені пенсії ОСОБА_1 №05 від 04.03.2020 року

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 20.02.2018 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м.Херсон, вул.28 Армії, 6, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 коп.).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя І.І. Войтович

кат. 112010200