Справа № 640/25874/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року м. Київ №640/25874/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України у Київській області
провизнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії
встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за періоди з вересня по грудень 2018 року, січень 2019 року та з квітня по серпень 2020 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити нараховану, але не виплачену пенсію ОСОБА_1 за періоди з вересня по грудень 2018 року, січень 2019 року та з квітня по серпень 2020 року;

- допустити негайне виконання рішення в частині виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 26 серпня 2020 року №3244- та з березня 2020 року перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію за віком.

Зазначає, що пенсія за грудень, яка обліковується в Києво-Святошинському ОУ ПФУ Київської області їй не виплачена.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову та зазначає, що нарахована сума пенсії за періоди з 2018 року по січень 2019 року та з квітня 2020 року по серпень 2020 року обліковується в управлінні та буде виплачуватися на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України (після його прийняття). Станом на 03 вересня 2020 року Пенсійному фонду України кошти на виплату заборгованості за Окремим порядком не виділялися. Вважає, що у правовідносинах з позивачем діє в межах норм чинного законодавства і спірних правовідносин між сторонами немає., оскільки Управління негайно, після прийняття Кабінетом Міністрів України Окремого порядку здійснить виплати заборгованості внутрішньо переміщеним особам.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 2012 року перебуває на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсійне посвідчення Серія НОМЕР_1 .

Згідно довідки від 26 серпня 2020 року №3244- позивачку взято на облік внутрішньо переміщеної особи. Фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 .

Позивач 03 вересня 2020 року звернулась до відповідача із заявою про виплату заборгованості пенсії за періоди з 2018 року по січень 2019 року та з квітня 2020 року по серпень 2020 року.

Відповідач листом від 28 вересня 2020 року №7808-11594/С-02/В-1000/20 повідомив, що згідно заяви від 03 вересня 2020 року на запит пенсійної справи за новим місцем проживання, позивача взято на облік до Головного управління за фактичним місцем проживання як внутрішньо-переміщену особу. Крім того, відповідач зазначив, що кошти з вересня 2020 року виплачуються позивачу через банківську установу АТ «Ощадбанк». День виплати пенсії 14 число, до визначення окремого порядку, кошти, які не виплачені за періоди з 2018 року по січень 2019 року та з квітня 2020 року обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

При цьому, згідно статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VII (далі - Закон №1706-VII), внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи. Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби.

Відповідно до статті 7 вказаного Закону для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому, з компенсацією витрат за надання таких послуг, передбачених укладеним відповідно до пункту 3 цієї постанови тристороннім договором.

Тобто, умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк».

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі також - Закон № 1058-IV).

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно зі статтею 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Питання виплати пенсій врегульовані положеннями статті 47 Закону № 1058-IV, якою визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону (частина друга стаття 49 Закону № 1058-IV).

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Отже, з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що орган Пенсійного фонду має право припинити виплату пенсії особі виключно з підстав передбачених законом, про що приймає вмотивоване рішення.

З матеріалів справи вбачається, що пенсійним органом рішення щодо припинення виплати пенсії позивачу не приймалося та самим відповідачем визнано наявність заборгованості по виплаті пенсії позивачу за періоди з 2018 року по січень 2019 року та з квітня 2020 року по серпень 2020 року.

Як вбачається зі змісту листа відповідача від 28 вересня 2020 року №7808-11594/С-02/В-1000/20, відповідачем зазначено, що згідно поданої заяви на запит пенсійної справи за новим місцем проживання, позивача взято на облік в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області, як внутрішньо переміщену особу. Крім того, відповідач зазначив, що кошти з вересня 2020 року виплачуються позивачу через банківську установу АТ «Ощадбанк». До визначення окремого порядку, кошти, які не виплачені за періоди з 2018 року по січень 2019 року та з квітня 2020 року по серпень 2020 року обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати.

Також, у відзиві на позовну заяву відповідач зауважує, що нарахована сума пенсії за періоди з 2018 року по січень 2019 року та з квітня 2020 року по серпень 2020 року обліковується в управлінні та буде виплачуватися на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України (після його прийняття).

Пункт 5 частини першої статті 49 Закону № 1058-VI, з огляду на приписи Закону №1706-VII, не може бути застосований, оскільки цей пункт відсилає виключно до випадків, передбачених законом, тобто вказані правовідносини не можуть бути врегульовані іншими нормативно-правовими актами, зокрема, постановами Кабінету Міністрів України, які відносяться до підзаконних нормативних актів.

Більш того, згідно частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 428/6624/17 (адміністративне провадження № К/9901/3256/17), висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі також - Порядок №509).

Пунктом 1 Порядку №509 передбачено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі довідка) є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Згідно пункту 6 Порядку №509 довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту.

Приписами статті 12 Закону №1706 визначено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: подала заяву про відмову від довідки; скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; повернулася до покинутого місця постійного проживання; виїхала на постійне місце проживання за кордон; подала завідомо недостовірні відомості.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 26 серпня 2020 року №3244- є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону.

Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи позивача органом, який її видав Управлінням праці та соціального захисту населення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності рішення та підстав для припинення виплати пенсії позивачу, а посилання суб`єкта владних повноважень на відсутність порядку виплати за минулий період жодним чином не може бути підставою для обмеження виплати пенсії, що гарантована законодавством та Конституцією України.

Судом не враховуються обґрунтування правомірності невиплати утвореної заборгованості по пенсії за минулий період в частині посилання відповідача на відсутність окремого порядку виплати заборгованості внутрішньо переміщеним особам, оскільки посилання відповідача на відсутність такого порядку жодним чином не може бути підставою для обмеження виплати пенсії, що гарантована законодавством України.

Пенсія як гарантована щомісячна грошова виплата та вид соціального забезпечення є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

За приписами статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними Конвенцією, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Таким чином, право позивача на отримання пенсії є беззаперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

До такого висновку суд дійшов із врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановлений обов`язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Приписами частини другої статті 46 Закону №1058 визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Оскільки, виплату пенсії позивачу припинено у зв`язку з неправомірними діями управління Пенсійного фонду України, то відповідно до статті 46 Закону № 1058, пенсійні виплати позивачу повинні бути поновлені з моменту їх припинення.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) від 26 червня 2014 року Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом». Держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

За таких обставин, відсутність відповідного порядку щодо виплати соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, як і не розроблення Кабінетом Міністрів України відповідних механізмів проведення таких виплат, не є поважною причиною для невиплати пенсії.

У даному спорі суд керується також правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в рішенні від 03 травня 2018 року у зразковій справі №805/402/18, залишеного без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року.

З урахуванням викладеного, бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу пенсії за періоди з 2018 року по січень 2019 року та з квітня 2020 року по серпень 2020 року є протиправною, суперечить Конституції України та Закону №1058-IV, та вчинена без законних на те підстав.

Оскільки відповідачем припинено виплату призначеної та нарахованої пенсії без законних підстав, після чого виплату пенсії було поновлено, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити пенсію за вказаний період.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій щодо невиплати позивачу пенсії.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

В той же час, щодо вимоги про допущення рішення до негайного виконання, суд зазначає наступне.

Аналіз норм статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про відсутність підстав для допуску рішення суду у справі №640/25874/20 до негайного виконання. Суд наголошує, що прийняв рішення зобов`язального характеру, в процесі виконання котрого відповідач повинен вчинити певні дії (визначити розмір невиплаченої пенсії, яка обраховується на рахунку позивача, замовити та отримати фінансування для сплати фактично нарахованих ОСОБА_1 пенсії). Суд не присуджував виплату (стягнення з відповідача) конкретної суми коштів за спірний період та, як наслідок, не може визначити «суми стягнення за один місяць». Отже, дана вимога ОСОБА_1 про допуск рішення суду до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць не підлягає до задоволення. Однак дана обставина не впливає на задоволення позовних вимог в цілому, оскільки є способом виконання.

Щодо відшкодування судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно наявної у матеріалах справи квитанції від 22 жовтня 2020 року №0.0..1 під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., які підлягають стягненню на користь позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за періоди з вересня по грудень 2018 року, січень 2019 року та з квітня по серпень 2020 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити нараховану, але не виплачену пенсію ОСОБА_1 за періоди з вересня по грудень 2018 року, січень 2019 року та з квітня по серпень 2020 року.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (04071, м. Київ, вулиця Ярославська, 40, ) понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 840,80 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко