Справа № 460/6959/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/6959/20 пров. № А/857/14425/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненський Молодіжний Жилий Комплекс» до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання неправомірними дії, визнання протиправною та скасування постанови,

суддя у І інстанції Зозуля Д.П.,

час ухвалення рішення 11 год 37 хв,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 29 жовтня 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

21 вересня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівненський Молодіжний Жилий Комплекс» (далі ТОВ) звернулося до суду з адміністративним позовом, у якому просило визнати неправомірними дії державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Рогозіна Б.С. (далі Державний виконавець) по прийняттю постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 61590855 від 06 квітня 2020 року та визнати протиправною і скасувати цю постанову.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 460/6959/20 позов ТОВ було задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що при повторному пред`явленні Державному виконавцю до виконання виконавчого листа № 2-11293/10, виданого 28 січня 2014 року Рівненським міським судом Рівненської області, виконавчий збір міг стягуватися у частині, що не була стягнута під час попереднього виконання у сумі 1360,00 грн. Водночас, постановою про стягнення виконавчого збору № 61590855 від 06 квітня 2020 року з боржника з позивача стягнуто виконавчий збір у розмірі 18892,00 грн, що більше від суми виконавчого збору, який не був стягнутий під час попереднього виконання за постановою № 46340581 від 09 жовтня 2015 року. Тому відповідач діяв у порушення порядку, визначеного частиною 6 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VІІІ)

У апеляційному порядку рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року оскаржено Рівненським міським відділом державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі ВДВС), який просить вказане судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ відмовити. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржувані дії та рішення Державного виконавця відповідають нормам Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) і у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог ТОВ.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ підтримало доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечило обґрунтованість апеляційних вимог та просило залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 28 січня 2014 року Рівненським міським судом Рівненської області було видано виконавчий лист № 2-11293/10 про зобов`язання ТОВ виконати зобов`язання за договором про інвестування в будівництво (реконструкцію) житла від 22 листопада 2005 року шляхом здійснення будівництва та здачі в експлуатацію індивідуального шестикімнатного двоповерхового цегляного будинку, загальною проектною площею 219,80 м2, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до договору про інвестування в будівництво (реконструкцію) житла від 22 листопада 2005 року та проектно-кошторисної документації.

05 лютого 2015 року Державним виконавцем на підставі заяви стягувача винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (далі ВП) № 46340581 з примусового виконання виконавчого листа № 2-11293/10, виданого Рівненським міським судом Рівненської області, та встановлено строк виконання рішення суду боржником (ТОВ) до 12 лютого 2015 року.

09 жовтня 2015 року Державним виконавцем винесено постанову про стягнення з ТОВ виконавчого збору у сумі 1360,00 грн.

04 березня 2020 року Державним виконавцем у межах ВП № 46340581 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ( ОСОБА_1 ) на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 «Закону України «Про виконавче провадження».

У подальшому ОСОБА_1 повторно пред`явив до виконання виконавчий лист № 2-11293/10, виданий Рівненським міським судом Рівненської області 28 січня 2014 року.

Відтак, 06 квітня 2020 року Державним виконавцем винесено постанову про відкриття ВП № 61590855 з примусового виконання виконавчого листа № 2-11293/10, виданого Рівненським міським судом Рівненської області 28 січня 2014 року, якою встановлено строк виконання рішення суду боржником (ТОВ) протягом 10 робочих днів.

Того ж дня Державним виконавцем прийнято постанову про стягнення з боржника (ТОВ) виконавчого збору у розмірі 18892,00 грн у межах ВП № 61590855.

Не погодившись із винесенням постанови від 06 квітня 2020 року ВП № 61590855 про стягнення виконавчого збору у сумі 18892,00 грн, ТОВ звернулося до суду за захистом своїх прав із адміністративним позовом, що розглядається.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Приписами частини 1 статті 5 цього Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону № 1404-VІІІ заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно із частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

При цьому частиною 5 статті 26 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Як слідує з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на момент первинного пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-11293/10, виданого 28 січня 2014 року Рівненським міським судом, та винесення Державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору від 09 жовтня 2015 року в межах ВП №46340581 діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі Закон № 606-XIV).

Окрім того, суд першої інстанції встановив, що ВП № 46340581 з примусового виконання виконавчого листа № 2-11293/10, виданого 28 січня 2014 року Рівненським міським судом, згідно з постановою Державного виконавця від 04 березня 2020 року було завершене на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VІІІ.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VІІІ виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стяґувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Відповідно до частини 5 статті 37 Закону № 1404-VІІІ повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Як передбачено частиною 3 статті 40 Закону № 1404-VІІІ, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Пунктом 5 частини 1 статті 2 Закону № 1404-VІІІ визначено, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що положення пункту 5 частини 1 статті 2 та частини 3 статті 40 Закону № 1404-VІІІ зобов`язували Державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Разом із тим, як свідчать матеріали справи, таке виконавче провадження Державним виконавцем не було відкрите і виконавчий збір у сумі 1360,00 грн з позивача не стягнуто.

При цьому, як встановлено приписами частини 6 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, при повторному пред`явленні Державному виконавцю до виконання виконавчого листа № 2-11293/10, виданого 28 січня 2014 року Рівненським міським судом Рівненської області, виконавчий збір міг стягуватися лише у частині, що не була стягнута під час попереднього виконання, а саме у сумі 1360,00 грн.

Однак, як слідує з постанови про стягнення виконавчого збору № 61590855 від 06 квітня 2020 року, з позивача було вирішено стягнути виконавчий збір у розмірі 18892,00 грн, що перевищує розмір виконавчого збору, який не був стягнутий під час попереднього виконання за постановою № 46340581 від 09 жовтня 2015 року.

На підставі наведеного, на переконання суду першої інстанції, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Державний виконавець, приймаючи постанову від 06 квітня 2020 року ВП № 61590855, діяв у порушення порядку, визначеного частиною 6 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, оскільки з боржника було вирішено стягнути виконавчий збір у значно більшому розмірі, ніж розмір нестягнутого виконавчого збору за постановою про стягнення виконавчого збору № 46340581 від 09 жовтня 2015 року.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 272, 287, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 460/6959/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 23 грудня 2020 року.