Справа № 640/1485/20
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1485/20 Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Глущенко Я.Б., Епель О.В. за участю секретаря: Зуєнка Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними, скасування рішення від 16 червня 2019 року, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив:

1) визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо непризначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві;

2) скасувати рішення Міністерства оборони України від 16 червня 2019 року у формі затвердження Міністром оборони 16 червня 2019 року протоколу Комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14 червня 2019 року №76 у частині відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби;

3) зобов`язати Міністерства оборони України призначити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби за призовом на особливий період у розмірі 200- кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення ІІ групи інвалідності - 25 квітня 2017 року;

4) визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо невіднесення військової служби позивачу за кордоном у колишній Демократичній Республіці Афганістан, де велись бойові дії у період з 21 грудня 1981 року по 03 грудня 1982 року.

У обґрунтування позову, позивач зазначив, що з 21 грудня 1981 року по 03 грудня 1982 року він проходив військову службу в Збройних Силах СРСР у складі діючої армії. Внаслідок виконання обов`язків військової служби під час особливого періоду (участі у бойових діях) та отриманих поранень з 14 червня 2017 року позивачу первинно встановлена ІІ група інвалідності. У зв`язку з цим, позивач вважає, що у нього виникло право на отримання одноразової грошової допомоги у 200 - кратному розмірі. Проте, відповідач відмовив йому у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у 200 - кратному розмірі, оскільки інвалідність встановлено понад 3 - місячний термін після звільнення зі служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби. Крім того, ІІ група інвалідності встановлена позивачу повторно понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 березня 2020 року у позові відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що станом на дати встановлення позивачу ІІІ та ІІ груп інвалідності були чинними норми частини четвертої статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якими не передбачалось призначення та виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, зміна групи інвалідності якого відбулась після спливу дворічного терміну після первинного встановлення інвалідності.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що суд першої інстанції помилково застосував норми п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011, вважаючи позивача військовослужбовцем, у тому числі строкової служби, оскільки позивач не є військовослужбовцем, а належить до категорії осіб, яких звільнено з військової служби та встановлено інвалідність, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби. Тобто, позивач немає необхідних ознак суб`єкта для застосування диспозиції пункту п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у період з 21 грудня 1981 року по 03 грудня 1982 року проходив службу в Республіці Афганістан, де в той час велись бойові дії та приймав участь у бойових діях у складі в/ч пп 18885, що підтверджується довідкою Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату від 06 лютого 2015 року №Г/27.

Згідно з довідкою МСЕК серії АВ №0647000 від 27 квітня 2017 року, позивачу під час повторного огляду з 25 квітня 2017 року встановлено ІІ групу інвалідності довічно та зазначено, що захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року визнано протиправною бездіяльність Київського міського військового комісаріату щодо розгляду та скерування до Міністерства оборони України заяви ОСОБА_1 про призначення йому одноразової грошової допомоги. Зобов`язано Київський міський військовий комісаріат скерувати до Міністерства оборони України заяву позивача про призначення йому одноразової грошової допомоги. Зобов`язано Міністерство оборони України в особі Департаменту фінансів прийняти рішення за результатами розгляду питання щодо виплати (або відмову у виплаті) позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності після звільнення з військової служби, з урахуванням висновків даного рішення суду. В задоволенні решти позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2019 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року скасовано в частині зобов`язання Міністерства оборони України в особі Департаменту фінансів прийняти рішення за результатами розгляду питання щодо виплати (або відмову у виплаті) позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності після звільнення з військової служби, з урахуванням висновків даного рішення суду. Ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог позивача до Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовлено. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року залишено без змін.

Згідно витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14 червня 2019 року №76, комісія дійшла висновку про відмову у призначення позивачу одноразової грошової допомоги, якого 04 грудня 1982 року звільнено зі строкової служби та 17 березня 2015 року під час первинного огляду органами МСЕК встановлено ІІІ групу інвалідності, внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (довідка МСЕК серія АВ №0417723 від 23 березня 2015 року), а з 25 квітня 2017 року під час повторного огляду органами МСЕК встановлено позивачу ІІ групу інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (довідка МСЕК серія АВ №0647000 від 27 квітня 2017 року). Заявнику у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 182 700, 00 грн.

Також, у вказаному рішенні комісія зазначила, що відповідно до пункту 6 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», підпункту 3 пункту 6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, позивач не має права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності понад 3 - місячний термін після звільнення зі служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби.

Крім того, у рішенні зазначено, що відповідно до абзацу 2 пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» та пункту 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, позивач не має права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі зміною групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідача, позивач звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 3 цього Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» останній поширюється, зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби; військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання (частина перша статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців»).

Згідно підпунктами 4-6 частини другої статті 16 Закону України №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:

-встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті;

-встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби;

-встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві.

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

На день встановленні ІІ групи інвалідності позивачу діяв Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі по тексту - Постанова №975, Порядок №975), а тому саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах.

Пунктом 2 Постанови №975 установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року №284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 року №1331;

допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

З протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14 червня 2019 року №76 вбачається, що однією з підстав для відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги став той факт, що заявнику ІІ група інвалідності встановлена понад 3-місячний термін після звільнення зі служби.

Так, відповідно до пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

До моменту набрання чинності Законом України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №1774-VIII) право на одноразову грошову допомогу мали всі військовослужбовці, незалежно від виду проходження військової служби.

Проте з 01 січня 2017 року після набрання чинності Законом №1774-VIII для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 26 червня 2018 року у справі № 750/5074/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 807/15426/18, від 26 жовтня 2018 року у справі № 820/2504/18, від 20 листопада 2018 року у справі № 750/5074/17 та у справі № 820/1835/18, від 12 лютого 2019 року у справі №816/1458/18.

Отже, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у позивача, відповідно до пункту 3 Порядку №975, є день встановлення інвалідності ІІІ групи при первинному огляді, тобто 17 березня 2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу з 17 березня 2015 року первинно встановлено ІІІ групу інвалідності, згідно з довідкою МСЕК серії АВ №0417723 від 23 березня 2015 року, у зв`язку з чим йому була призначена та виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 182 700, 00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ІІI група інвалідності встановлена позивачу у період, коли законодавством передбачалась можливість отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби незалежно від строку настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби.

У той же час, предметом розгляду у даній справі є наявність або відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності при повторному огляді.

Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що посилання МОУ у протоколі засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14 червня 2019 року №76 на сплив 3 - місячного строку від дати звільнення зі служби є неправомірним, оскільки у даному випадку застосуванню підлягають лише ті положення законодавства, що регулюють питання призначення одноразової грошової допомоги у разі зміни групи інвалідності, її причин або ступеня втрати працездатності.

Відповідно частини 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка набрала чинності з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Положення пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014 року.

У подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) частину 4 статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 15.07.2020 року по справі №240/10153/19 зазначив наступне: «Змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому даної статті. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється. Окрім того, абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності. Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. Зазначені правові норми є нормами прямої дії і поширюються на всіх військовослужбовців».

Ухвалюючи вказану постанову, судова палата відступила від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 року по справі №295/3091/17, від 21.06.2018 року по справі № 760/11440/17, від 30.09.2019 року по справі № 825/1380/18 та інших, де його застосовано, та дійшла наступного висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII: право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду; передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01.01.2014; зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 чи після).

Правовідносини у даній справі щодо первинного встановлення інвалідності виникли після набрання чинності зазначеним Законом, тому пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII застосовується до позивача.

З огляду на те, що ІІ група інвалідності встановлена позивачу з 25 квітня 2017 року, тобто через два роки після встановлення йому з 17 березня 2015 року ІІІ групи інвалідності під час первинного огляду, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, приймаючи рішення про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Тому, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дії Міністерства оборони України щодо непризначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, скасування рішення Міністерства оборони України від 16 червня 2019 року, оформлене протоколом Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14 червня 2019 року №76 та зобов`язання Міністерства оборони України призначити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи.

Також суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дії Міністерства оборони України щодо невіднесення військової служби позивача за кордоном у колишній Демократичній Республіці Афганістан, де велись бойові дії у період з 21 грудня 1981 року по 03 грудня 1982 року, оскільки відповідач не заперечує факт віднесення військової служби позивача за кордоном у колишній Демократичній Республіці Афганістан, де велись бойові дії у період з 21 грудня 1981 року по 03 грудня 1982 року до військової служби . крім того, вказана обставина не слугувала підставою для відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є законним та обґрунтованим і підстави для його скасування відсутні.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Згідно з ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 22 грудня 2020 року.

Головуючий суддяЛ.Т.Черпіцька
Судді: Я.Б.Глущенко
О.В. Епель