Справа № 756/14725/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя - доповідач - Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.10.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- скасувати постанову Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 28.10.2019 про накладення адміністративного стягнення за вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за яке передбачена відповідальність ч. 1 ст. 163-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення у вигляді штрафу та закрити провадження відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.10.2020 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Державної податкової служби у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві винесено постанову від 28.10.2019 про притягнення до адміністративної відповідальності директора товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «№ 1» ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, за яке передбачена відповідальність ч. 1 ст. 163-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3 400, 00 грн.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, позивач порушила п. 11 р. 2 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого Постановою НБУ № 148 від 29.12.2017 із змінами, а саме неоприбуткувала готівкові кошти в касовій книзі підприємства у період з 01.11.2018 по 18.10.2019.

Позивач, вважаючи протиправною постанову від 28.10.2019 про накладення адміністративного стягнення, звернулась до суду першої інстанції з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності винесення оскаржуваної постанови в цілому, а тому постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закриттю.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржувана постанова Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 28.10.2019 про накладення адміністративного стягнення є законною та обґрунтованою, прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 9 КАС України).

Адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте, щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він також повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення, а саме: об`єктивну сторону, об`єкт, суб`єктивну сторону (внутрішня сторона діяння, елементами якої є вина, мотив і мета) і суб`єкт. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

Положеннями ст. 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

У статті 256 КУпАП вказано, що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення визначений у ст. 279 КУпАП, де зокрема, зазначено, що головуючий на засіданні колегіального органу або посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення.

Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З аналізу наведеної норми слідує, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, зазначена норма має певний перелік доказів, які підтверджують відсутність або наявність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

А відповідно до положень ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Приписами ч. 1 ст. 163-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена відповідальність за порушення порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), у тому числі перевищення граничних сум розрахунків готівкою, недотримання установлених законодавством вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів

Відповідно до п. 11 р. 2 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого Постановою НБУ № 148 від 29.12.2017, із змінами, готівка, що надходить до кас, оприбутковується в день одержання готівки в повній сумі. Оприбуткуванням готівки в касах установ/підприємств та їх відокремлених підрозділів, які проводять готівкові розрахунки із застосуванням РРО та з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

Як було встановлено відповідачем при проведенні перевірки, в перевіряємий період ТОВ «Фінансова компанія «№ 1» здійснювало діяльність з переказу коштів, приймаючи готівку для подальшого переказу через програмно-технічний комплекс самообслуговування (далі - ПТКС), та не оприбутковувало готівкові кошти в сумі 1 085, 00 грн. в касовій книзі підприємства на підставі прибуткових касових ордерів. Також, відповідачем встановлено, що ТОВ «Фінансова компанія «№ 1» не веде касову книгу підприємства.

При цьому, колегія суддів зауважує, що ТОВ «Фінансова компанія «№ 1» є небанківською фінансовою установою, має ліцензію НБУ на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків № 23 від 16.12.2014 та здійснює діяльність з переказу коштів, прийнятих за допомогою ПТКС.

ПТКС у значенні наведеному в Законі України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» - це пристрій, що дає змогу користувачеві здійснювати операції з ініціювання переказу коштів, а також виконувати інші операції відповідно до функціональних можливостей цього пристрою без безпосередньої участі оператора (касира).

З матеріалів справи вбачається, що Національний банк України, що прийняв Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, 10.10.2019 за № 50-0006/53002 надав роз`яснення Асоціації «Небанківські фінансові установи» окремих вимог нормативно-правових актів НБУ.

Так, в зазначених роз`ясненнях зазначено, що згідно з п. 16 розділу ІІ Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, небанківські фінансові установи, які у встановленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунку, здають готівку (готівкову виручку), отриману через платіжні пристрої та пункти приймання готівки для подальшого переказу, на окремий поточний рахунок /рахунки, відкритий у банку/банках для обліку коштів, прийнятих для подальшого переказу. Зазначена норма Положення № 148 повністю відповідає вимогам постанови Правління НБУ від 12.02.2013 № 42 «Про врегулювання питань щодо приймання готівки для подальшого її переказу» (зі змінами).

НБУ також зазначено, що при розрахунку ліміту каси не враховується готівка, унесена через платіжні пристрої, що належать небанківським фінансовим установам; небанківські фінансові установи, які в установленому законом порядку отримали ліцензію на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунку, фактично є посередником між платником та отримувачем коштів.

За висновком НБУ, зробленим у вищезазначеному роз`яснені, у разі прийняття небанківською фінансовою установою через програмно-технічні комплекси самообслуговування готівкових коштів та інкасації їх службою інкасації банку без фізичного втручання до програмно-технічного комплексу самообслуговування працівників небанківської фінансової установи, такі кошти не потрапляють до її каси, а зараховуються на окремий поточний рахунок/рахунки небанківської фінансової установи у безготівковому порядку і не повинні відображатися в касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

Таким чином, оскільки готівка прийнята небанківською фінансовою установою - ТОВ «Фінансова компанія «№ 1» через ПТКС, то такі кошти не потрапляють до її каси та зараховуються на окремий поточний рахунок/рахунки небанківської фінансової установи у безготівковому порядку, у зв`язку із чим така готівка не повинна відображатись в касовій книзі на підставі прибуткових ордерів.

Посилання апелянта на відсутність будь-яких доказів того, що готівкові кошти з ПТКС інкасувалися службою інкасації банку та не було фізичного втручання до ПТКС працівниками небанківської фінансової установи, колегія суддів вважає безпідставними та не бере до уваги, оскільки зворотного Головним управлінням Державної податкової служби у м. Києві не було доведено, а відповідно до 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність порушення ОСОБА_1 порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), що вірно було встановлено судом першої інстанції.

При цьому, надаючи оцінку всім іншим доводам учасників справи, колегія суддів враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.10.2020 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.