Справа № 160/10949/20
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗахарчук-Борисенко Н. В.
за участі секретаря судового засіданняСерпікова А.Ю.
позивача представника відповідача Масалітіна Е.А., Армашової І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-
10.09.2020 ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якій просить:
- стягнути на користь ОСОБА_1 з прокуратури Дніпропетровської області судовий сбір, сплачений відповідно до вимог Закону України Про судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 840,80 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказом прокурора Дніпропетровської області від 17.06.2003 №624 позивач був прийнятий на роботу до органів прокуратури Дніпропетровської області на посаду старшого слідчого прокуратури м.Марганця Дніпропетровської області.
В органах прокуратури України на прокурорсько-слідчих посадах загалом безперервно пропрацював з 18.06.2003 по 25.05.2020, згідно відомостей трудової книжки, тобто майже 17 років.
Наказом прокурора Дніпропетровської області від 18.05.2020 № 497к позивача було звільнено з посади заступника начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру з 25.05.2020 - ліквідація чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Цим же наказом відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Дніпропетровської області доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усіх належних позивачу виплати при звільненні.
Так, за інформацією, наданою прокуратурою Дніпропетровської області при звільненні у травні 2020 позивачу було нараховано:
-оклад в розмірі 6047,37 грн.;
-надбавку за ОВЗ в розмірі 5926,42 грн.;
- надбавку за вислугу років у розмірі 2418,95 грн.;
-компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 250710,28 грн.;
-індексування доходів в розмірі 453,04 грн.
22.05.2020 на картковий рахунок надійшли кошти в розмірі 206822,63 грн. та 28.05.2020 - в сумі 8689,61 грн., однак фактично остаточний розрахунок із позивачем здійснений не був, у зв`язку із невиплатою вихідної допомоги, яка передбачена ст. 44 Кодексу законів про працю України.
Ухвалою суду від 15.09.2020 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 29.09.2020.
29.09.2020 розгляд справи було відкладено до 15.10.2020.
08.10.2020 до суду від представника Дніпропетровської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні.
В обгрунтування своєї правової позиції представник відповідача зазначив, що Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури № 113-ІХ, який набрав чинності 25.09.2019 (далі Закон № 113-ІХ) запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Зокрема, згідно з п. 6 розд. ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру ( далі Закон 1697-VІІ).
За приписами п.7 розд. ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №113-ІХ прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
За наслідками проходження позивачем атестації кадровою комісією прийнято рішення від 02.04.2020 №127 про неуспішне проходження позивачем атестації.
Відповідно до пп.2 п.19 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 113-ІХ наказом прокурора Дніпропетровської області від 18.05.2020 №497к позивача звільнено з посади заступника начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру з 25.05.2020.
Відповідач у своєму запереченні зазначив, що вимога позивача про стягнення на його користь вихідної допомоги є безпідставною. Відповідно до ст. 40 КЗпП України визначено випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Пунктом 1 ч.1 вказаної норми передбачено розірвання трудового договору у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Також ст. 44 КЗпП України визначено перелік випадків припинення трудового договору, в яких здійснюється виплата вихідної допомоги.
При цьому Законом № 113-ІХ до ст. 40 КЗпП України внесено зміни, згідно з якими особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п.1 ч.1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч.2 цієї статті, ст. ст. 42, 42-1, ч. ч. 1-3, ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Такими законами, що регулюють статус прокурорів та відповідно мають статус спеціальних, є Закони №1697-VІІ та № 113-ІХ.
Окрім того, у своєму запереченні представник відповідача посилається на правову позицію Верховного Суду, яка міститься в постанові від 31.01.2018 (справа № 820/1119/16), де судом вказано на те, що норми Закону № 1697-VІІ є пріоритетними перед нормами КЗпП України і трудове законодавство підлягає застосуванню у випадку, якщо нормами спеціального закону не врегульовано спірних правовідносин, або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі. Законом України №1697-VІІ не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 цього Закону.
12.10.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якому позивач наголосив на підставах звільнення, що має спеціальний характер.
До суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
15.10.2020 розгляд справи було відкладено на 03.11.2020.
03.11.2020 розгляд справи було відкладено у зв`язку з перебуванням судді Захарчук-Борисенко Н.В. у період з 03.11.2020 по 13.11.2020 (включно) у днях відпочинку та щорічній відпустці до 01.12.2020.
01.12.2020 розгляд справи було відкладено до 10.12.2020.
10.12.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до 17.12.2020.
Позивач у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.
Представник відповідача у судове засідання з`явився, проти задоволення позовних вимог заперечував та просив у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі.
Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом прокурора Дніпропетровської області від 17.06.2003 №624 ОСОБА_1 було прийнято на роботу до органів прокуратури Дніпропетровської області на посаду старшого слідчого прокуратури м. Марганця Дніпропетровської області.
Як вбачається з матеріалів справи позивача пропрацював в органах прокуратури України на прокурорсько-слідчих посадах загалом безперервно з 18.06.2003 по 25.05.2020.
Кадровою комісією №1 було прийнято рішення від 02.04.2020 №127 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідність здійснювати повноваження прокурора», відповідно до якого заступник начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Дніпропетровської області, ОСОБА_1 неуспішно пройшов атестацію.
Наказом прокурора Дніпропетровської області від 18.05.2020 № 497к позивача було звільнено з посади заступника начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру з 25.05.2020 - ліквідація чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Цим же наказом відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Дніпропетровської області доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усіх належних позивачу виплати при звільненні.
Матеріалами справи встановлено, що позивачу здійснені наступні нарахування:
- оклад в розмірі 6047,37 грн.;
-надбавку за ОВЗ в розмірі 5926,42 грн.;
- надбавку за вислугу років у розмірі 2418,95 грн.;
-компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 250710,28 грн.;
-індексування доходів в розмірі 453,04 грн.
22.05.2020 на картковий рахунок позивача надійшли кошти в розмірі 206822,63 грн., та 28.05.2020 в сумі 8689,61 грн., яким здійснено останні розрахунок. Будь яких інших виплат позивач не отримував.
Згідно з ст. 1 Кодексу законів про працю Україні, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури № 113-IX від 19.09.2019 статтю 40 Кодексу законів про працю України доповнено частиною п`ятою
Відтак, відповідно до ч. 5 ст. 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Разом з тим у ч. 5 ст.40 Кодексу ст. 40 Кодексу законів про працю України будь яких змін щодо особливостей застосування ст. 44 Кодексу законів про працю України відносно спеціального законодавства не визначено.
Слід зазначити, що виплата вихідної допомоги звільненій особі, це є матеріальна гарантія звільненому, яка гарантує забезпечення отримання безперервної матеріальної винагороди, в разі звільнення особи за ініціативою працедавця при втраті основного заробітку, а як встановлено в даному випадку втраті професії, на час відшукання іншої роботи, отримання професії, постановлення на облік до установ Зайнятості населення у зв`язку із втратою роботи та професії.
Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Натомість Кодекс законів про працю України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Право на вказану соціальну гарантію для звільненої особи, за природою свого виникнення отримує будь яка звільнена особа з будь яких підстав, ініційованих роботодавцем.
Закон України "Про прокуратуру" є спеціальним законом, що регулює трудові правовідносини між роботодавцем прокурором, і мають містити норми, які покликані врегулювати відносини на всіх етапах трудової діяльності прокурора, з часу його працевлаштування, проходження служби, атестації в органах прокуратури, підстав для звільнення, а також відносин після звільнення.
Разом з тим, спеціальний закон, що застосовується Офісом Генерального прокурора не містить спеціальних норм врегулювання правовідносин щодо соціальних загальних гарантій для вивільненого працівника.
Кодекс законів про працю регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.
Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання виплати вихідної допомоги, ані перехідні положення Закону № 113-ІХ не містять будь яких посилань щодо застосування ст. 44 Кодексу законів про працю України до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.
Внесені зміни Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури № 113-IX від 19.09.2019 в Закон України Про прокуратуру та в Кодекс законів про працю України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру.
Закон України Про прокуратуру встановлює обмеження тільки щодо не поширення положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Внесені зміни в Кодекс законів про працю стосуються обмежень щодо застосування положень частини другої статті 40, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Відтак, не встановлює обмеження, щодо застосування ст. 44 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Законом України Про прокуратуру не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 823/276/16.
Таким чином, у даному випадку на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, мною набуто право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України.
Окрім того представник відповідача у своєму відзиві вказує, що Законом України "Про прокуратуру", який передбачає інший порядок звільнення ніж КЗпП України, у разі звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" не передбачена виплата вихідної допомоги та посилається на Постанову Верховного суду України від 31.01.2018 № 820/1119/16 к 9901/1729/18.
Разом із тим, зазначена Постанова Верховного суду не може бути застосована при вирішенні даної справи, у зв`язку із особливостями розірвання трудових відносин у світі дії Закону України Про прокуратуру у відповідності зі змінами від 19.09.2019 відповідно до Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури.
Так відповідно до ст. 7 Загальної Декларації прав людини (Док.ООН/РЕS/217 А) прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року всi люди рiвнi перед законом i мають право, без будь-якої рiзницi, на рiвний їх захист законом. Усi люди мають право на рiвний захист вiд якої б то не було дискримiнацiї, що порушує цю Декларацiю, i вiд якого б то не було пiдбурювання до такої дискримiнацiї.
Відповідно до ст. 23 цієї ж Декларації кожна людина має право на працю, на вiльнийвибiр роботи, на справедливi i сприятливi умови працi та на захист вiдбезробiття. Кожна людина, без будь-якої дискримiнацiї, має право на рiвну оплату за рiвну працю. Кожний працюючий має право на справедливу i задовiльну винагороду, яка забезпечує гiдне людини iснування, її самої та її сiм`ї, i яка в разiнеобхiдностi доповнюється iншими засобами соцiального забезпечення.
Статтею 46 Конституції України передбачено що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно з положеннями статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України (2747-15) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
Отже, за викладених обставини судом встановлено допущення відповідачем протиправної бездіяльності, що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За змістом положень статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Суд зазначає, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, водночас визначальними є такі юридично значимі обставини - невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у відповідні строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Представниками сторін у судовому засіданні не заперечувалось, що остаточний розрахунок з позивачем при звільненні проведено в день звільнення, проте без виплати вихідної допомоги при звільненні. Також, між сторонами відсутній спір про розмір належної до сплати позивачу вихідної допомоги при звільненні.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги позивача про зобов`язання Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку та стягнення з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 26.05.2020 року по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати 1546,56 грн. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів щодо правомірності своїх дій.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З урахуванням задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Дніпропетровської обласної прокуратури на користь позивача витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 840,80 грн.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,-
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 24 грудня 2020 року.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко