Справа № 480/4770/20
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2020-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 р. Справа № 480/4770/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 31.07.2020 року, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик, м. Суми, по справі № 480/4770/20

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи "Сумський слідчий ізолятор"

про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" (далі по тексту ДУ "Сумський слідчий ізолятор", відповідач), в якому просив суд:

- визнати бездіяльність начальника державної установи Сумський слідчий ізолятор Яковлева Ігора Сергійовича щодо організації харчування ув`язнених під час їх доставки в суд для участі в судових засіданнях неправомірними;

- зобов`язати Державну установу "Сумський слідчий ізолятор" належним чином виконувати порядок організації харчування ув`язнених під час їх доставки в суд для участі в судових засіданнях;

- стягнути з Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що адміністрація слідчого ізолятора, в порущення вимог пунктів 1, 6 розділу 4 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, жодного разу не видавала позивачу, який є засудженим довічно продуктових наборів, що видаються ув`язненим і засудженим перед відправленням за межі СІЗО. Стверджує, що така бездіяльність адміністрації СІЗО призвела до того, що він протягом тривалого часу не може задовольняти свої природні потреби в їжі, фактично голодує, що сприймається ним як протиправне застосування до нього тортур. Зауважив, що зазначені дії порушили його душевний спокій, загальний стан здоров`я та звичайний уклад життя, на відновлення яких йому необхідно витратити значну кількість матеріальних та моральних зусиль, які оцінює у 10 000 грн.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 31.07.2020 року по справі № 480/4770/20 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.

Позивач, не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність та необгрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 31.07.2020 року по справі № 480/4770/20 скасувати, справу направити до Сумського окружного адміністративного суду на новий розгляд, розгляд проводити за участі заявника та його представника.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що Державна установа "Сумський слідчий ізолятор" за змістом ст.537 КПК України не є місцем відбування покарання для осіб, засуджених до позбавлення волі, а є місцем тимчасового утримання на час вирішення його справи в суді. При цьому, доставка ув`язнених і засуджених в судові засідання є забезпеченням діяльності судів при виконанні ними своєї конституційної функції - здійснення правосуддя, та не може бути пов`язано з виконанням будь-якого окремого, конкретного вироку, якого на час доставки до суду може взагалі не існувати, у зв`язку з чим, стверджує про безпідставність ухвали суду першої інстанції. Також вказав, що звернувся до суду внаслідок неналежного виконання Державною установою "Сумський слідчий ізолятор" своїх владних управлінських функцій щодо забезпечення його харчуванням під час доставки в суд для участі в судових засіданнях, а тому спір в даному випадку вважає публічно-правовим.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Клопотання позивача про проведення розгляду справи з його викликом та викликом його представника задоволенню не підлягає, оскільки в силу ч.2 ст.313 КАС України проведення у відкритому судовому засіданні розгляду справи, призначеної до розгляду в порядку письмового провадження, є правом, а не обов`язком суду апеляційної інстанції. При цьому, це можливо лише за тих обставин, якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні. Разом з тим, жодних доводів в обґрунтування необхідності слухання справи у відкритому судовому засіданні позивач не навів, а суд апеляційної інстанції, враховуючи, що наявні у справі докази є достатніми для її розгляду, не вбачає підстав для перенесення розгляду даної справи та призначення її у відкритому судовому засіданні.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Приймаючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки предметом розгляду даної справи є дії осіб закладу відбування покарання, пов`язані з виконанням вироку відносно ОСОБА_1 та його прав як засудженого, а тому діяльність зазначених осіб не належить до сфери управлінської діяльності.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що "фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії", що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)".

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС).

За визначенням п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Під час визначення предметної юрисдикції справ слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У свою чергу, відповідно до частини першої статті 1 Кримінального процесуального кодексу України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Згідно зі статтею 2 Кримінального процесуального кодексу України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною першою статті 24 КПК України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Зі змісту наведених вище норм вбачається, що Кримінальним процесуальним кодексом України регламентовано питання оскарження саме процесуальних дій чи рішень, тобто, тих, що вчинені в порядку та на виконання приписів КПК України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом розгляду даної справи є, зокрема, вимога позивача про визнання неправомірною бездіяльності начальника державної установи Сумський слідчий ізолятор Яковлева Ігоря Сергійовича щодо незабезпечення засудженого ОСОБА_1 належним харчуванням у дні його доставки в суд для участі в судових засіданнях. В якості нормативно-правової підстави для своїх вимог позивач посилається на Правила внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, за пунктом 6 яких ув`язнені та засуджені перед відправленням для участі в кримінальному провадженні за межами СІЗО повинні отримати набір продуктів харчування.

Вимог про оскарження рішень слідчого, прокурора, слідчого судді, або інших дій, вчинених на виконання вимог КПК України, які могли б вважатися процесуальними, ОСОБА_1 у цьому позові заявлено не було.

Як зазначено апелянтом, 28.12.2004 року ОСОБА_1 засуджений Апеляційним судом Сумської області до довічного позбавлення волі та вирок суду набрав законної сили 29.03.2005 року, тобто має статус засудженого. Перебуває у Сумському слідчому ізоляторі, оскільки вирок Апеляційного суду Сумської області від 28.12.2004 року переглядається за нововиявленими обставинами.

Згідно зі ст.11 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України установи виконання покарань та слідчі ізолятори утворюються і ліквідуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та виконують функції, передбачені законом та іншими нормативно-правовими актами. Законодавством визначаються особливості відвідування цих установ і слідчих ізоляторів та спеціальні вимоги режиму доступу на їх територію.

У свою чергу, в силу п.1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, зокрема, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Згідно з пунктом 3 вказаного Положення основними завданнями Мін`юсту, серед іншого, є: забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації; забезпечення формування системи наглядових, соціальних, виховних та профілактичних заходів, які застосовуються до засуджених та осіб, узятих під варту; контроль за дотриманням прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізацією законних прав та інтересів засуджених та осіб, узятих під варту.

Таким чином, слідчі ізолятори, у т.ч. Державна установа "Сумський слідчий ізолятор", перебувають у віданні Міністерства юстиції України та виконують функції, встановлені законом.

Норми харчування осіб, позбавлених волі, встановлюються Кабінетом Міністрів України (частина п`ята статті 115 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.1992 року № 336 "Про норми харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках - розподільниках та інших приймальниках Національної поліції" затверджено норми харчування, норми заміни продуктів харчування та порядок їх застосування щодо осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках та інших приймальниках Національної поліції.

Так, зокрема, Постановою № 336 затверджено:

- норми харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках та інших приймальниках Національної поліції, згідно з додатком 1;

- норми заміни продуктів харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках та інших приймальниках Національної поліції, згідно з додатком 2;

- Порядок застосування норм харчування та норм заміни продуктів харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках та інших приймальниках Національної поліції, згідно з додатком 3.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що порядок дій першого відповідача у спірних відносинах урегульовано саме Кримінально-процесуальним кодексом України, оскільки дії відповідача у спірних відносинах щодо належного харчування ОСОБА_1 регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.1992 року №336 "Про норми харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках - розподільниках та інших приймальниках Національної поліції" №336.

Разом з тим, у спірних відносинах оскаржувані дії відповідача пов`язані не з підставами та умовами тримання позивача у СІЗО у процесуальному розумінні, а з наданням відповідачем як суб`єктом владних повноважень адміністративних послуг надання продуктів харчування ув`язнених під час їх доставки в суд для участі в судових засіданнях.

Оскільки дії відповідача у спірних відносинах не є процесуальними та не стосуються питань законності виконання ухвали слідчого судді, суду щодо застосування до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що такі дії не можуть бути оскаржені в порядку КПК України.

Слід зазначити, що порядок й умови перебування у слідчих ізоляторах (далі - СІЗО) осіб, які тримаються під вартою, та окремих категорій засуджених регулюються Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджені 14 червня 2019 року № 1769/5.

У відповідності до пункту 1 розділу 4 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, адміністрація СІЗО створює необхідні умови для роботи слідчого, прокурора та слідчого судді (суду) у зв`язку із здійсненням кримінального провадження та забезпечує доставку ув`язнених і засуджених за їх викликами у визначені приміщення в межах СІЗО.

Пунктом 6 розділу 4 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України встановлено, що ув`язнені та засуджені перед відправленням для участі в кримінальному провадженні за межами СІЗО повинні отримати набір продуктів харчування, бути одягнені за сезоном, мати охайний зовнішній вигляд.

Особа з числа персоналу СІЗО, відповідальна за видачу продуктів харчування ув`язненим та засудженим, які відправляються за межі СІЗО для участі в кримінальному провадженні, визначається наказом начальника СІЗО. Про отримання продуктів харчування (або відмову в їх отриманні) ув`язнений або засуджений ставить свій підпис у журналі обліку продуктів харчування, що видаються ув`язненим і засудженим перед відправленням за межі СІЗО (додаток 13).

З наведеного вище вбачається, що відповідач як орган Державної кримінально-виконавчої служби, реалізує стосовно визначеної категорії осіб ув`язнених та засуджених, які утримуються під вартою, публічно-правові управлінські функції, які не є процесуальними та не регулюються процесуальним законодавством (забезпечення продуктами харчування), а відтак, діє у спірних відносинах як суб`єкт владних повноважень.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що даний спір, що виник з приводу належної або неналежної організації харчування ув`язненого ОСОБА_1 під час його доставки в суд для участі в судових засіданнях, є адміністративним та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а висновки суду першої інстанції щодо необхідності розгляду даного спору в порядку КПК України є хибними.

У відповідності до п.4 ч.1 ст.320 КАС України порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Беручи до уваги вищенаведене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала Сумського окружного адміністративного суду від 31.07.2020 року по справі № 480/4770/20 підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 31.07.2020 по справі № 480/4770/20 - скасувати.

Справу № 480/4770/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди направити до Сумського окружного адміністративного суду для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.С. Рєзнікова Г.Є. Бершов