Справа № 807/2211/15
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2020-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 807/2211/15 пров. № А/857/13245/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту Міністерства інфраструктури України на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту Міністерства інфраструктури України, управління Служби безпеки України в Закарпатській області про скасування наказу та поновлення на військовій службі, стягнення матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

суддя в 1-й інстанції Микуляк П.П.,

час ухвалення рішення 22.12.2015 року, 11:28 год.,

місце ухвалення рішення м.Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 25.12.2015 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту Міністерства інфраструктури України, управління Служби безпеки України в Закарпатській області про скасування наказу та поновлення на військовій службі, стягнення матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано пункт 2 наказу (по особовому складу) Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 31 серпня 2015 року № 54 про звільнення з військової служби в запас Збройних Сил України майора ОСОБА_1 , заступника командира загону - начальника транспортно-технічної частини 18 окремого мостового загону 1 об`єднаного гвардійського загону за пунктом «е» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність). Поновлено майора ОСОБА_1 на посаді заступника командира загону - начальника транспортно-технічної частини 18 окремого мостового загону 1 об`єднаного гвардійського загону. Зобов`язано 18 окремий мостовий загін 1 об`єднаного загону Державної спеціальної служби транспорту виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 31 серпня 2015 року по 22 грудня 2015 року в сумі 12653,01 грн. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді та виплати грошового забезпечення за один місяць в сумі 3423,75 грн. допущено до негайного виконання. Зобов`язано командира 18 окремого мостового загону 1 об`єднаного загону Державної спеціальної служби транспорту подати звіт про виконання судового рішення до 22 січня 2016 року. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, в частині незадоволених позовних вимог, його оскаржив позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в позові та прийняти нове про повне задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідач-3 для надання суду щодо встановлення у справі №308/3204/15-п вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення використав доказ, який не може вважатися належним і допустимим, тим більше об`єктивним та достовірним з огляду на незаконність його здобуття та органу, який офіційно надав цей документ, як розпорядник цієї інформації та в межах, наданих йому діючим законодавством. Крім того вважає, що строк дії допуску його до державної таємниці за формою №3 сплинув 03.04.2015 року, а тому скасуванню 22.07.2015 року не підлягав як такий, що був відсутній.

Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції подав 18 окремий мостовий загін в/ч НОМЕР_1 . Вважає, що прийняте рішення підлягає скасуванню, оскільки обставини справи з`ясовано судом не повно, при тому порушено норми матеріального та процесуального права. Судом не забезпечено повного та всебічного дослідження обставин справи. Просить скасувати оскаржувану постанову та постановити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом помилково застосовано до спірних правовідносин п. 204, 222, 230 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній спеціальній службі транспорту, натомість мало бути застосовано п.99 цього Положення та ч.3 ст.23 Закону України «Про державну таємницю», з якою кореспондується цей пункт. Також вважає помилковим застосування судом першої інстанції правил, визначених Положенням про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) ЗСУ, дія яких не поширюється на збройні формування ДССТ, а також Положення про організацію в Державній спеціальній службі транспорту роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, яке регулює питання обчислення вислуги років для призначення пенсії і соціальних виплат військовослужбовцям. Вважає, що суд першої інстанції грубо порушив Закон України «Про державну таємницю», поновивши позивача, який не має допуску до державної таємниці, на військовій посаді.

Рішення суду першої інстанції теж оскаржив відповідач - Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту Міністерства інфраструктури України. Вважає, що в ході судового розгляду не було належним чином з`ясовано всіх фактичних обставин справи, які мають істотне значення для вирішення спору. Рішення суду є незаконним, оскільки прийнято з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Допущені порушення призвели до неправильного вирішення спору. Просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги наводить те, що Держспецтрансслужба відповідно до Закону України «Про Державну спеціальну службу транспорту» не є військовим формуванням, а є спеціалізованим державним органом транспорту у системі центрального органу виконавчої влади. Функції та повноваження Державної спеціальної служби транспорту визначаються Положенням, яке затверджується Президентом України, а тому суд помилково застосував до спірних відносин сторін Положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, затвердженого Указом Президента України від 07.11.2001року №1053. Звільнення позивача з військової служби відбулося з підстав та в порядку, передбачених спеціальними нормами чинного законодавства поза процедурою накладення дисциплінарного стягнення. Також суд при винесені рішення допустився додаткової помилки, не дотримавшись порядку поновлення на військовій службі. Судом першої інстанції грубо порушено норми процесуального законодавства в частині невірного застосування норм трудового законодавства до категорії військовослужбовців Держспецтрансслужби, а саме: Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та листа Міністерствапраці та соціальної політики України від 09.09.2014р. № 10196/0/14- 14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік».

Учасники справи в судове засідання на виклик суду не з`явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу згідно з п.2 ч.1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , майор запасу, проходив військову службу за контрактом у Державній спеціальній службі транспорту (далі - ДССТ) Міністерства інфраструктури України в період з 1999 року по 2015 рік.

З 28.09.2011 року проходив військову службу у 18 окремому мостовому загоні військової частини НОМЕР_1 на посаді заступника командира загону-начальником транспортно-технічної частини за контрактом, укладеним 17.09.2010 року строком на п`ять років.

Постановами Ужгородського міськрайонного суду від 22.05.2015 року та від 27.05.2015 року, які набрали законної сили ОСОБА_1 притягнутий до адміністративній відповідальності за п.6 ч.1 ст.212-2 КУпАП у виді штрафу з тих підстав, що в січні-березні 2015 року виїжджав за межі України без належного повідомлення режимно-секретного органу військової частини маючи допуск до державної таємниці.

20.08.2015 року позивачем було подано рапорт на ім`я командира військової частини про надання невикористаної відпустки за 2014 рік, який був задоволений та відповідно був виданий наказ командира військової частини (по стройовій частині) від 01.09.2015 року №208 за яким в період з 01 по 10 вересня 2015 року позивач знаходився у відпустці.

11.09.2015 року до позивача було доведено акт прийому-передачі посади, яку він обіймав, проходивши військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

12.09.2015 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №218 позивача було виключено із списків особового складу частини і направлено для зарахування на військовий облік в Ужгородський ОМВК Закарпатської області на підставі витягу з наказу голови Адміністрації Держспецтрансслужби (по особовому складу) від 31.08.2015 року №54 про звільнення з військової служби у запас Збройних Сил України за пунктом "е" ч.6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що звільнення позивача відбулося в порушення процедури, визначеної Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», КпАП України, Положеннями про проходження громадянами України військової служби у Державній спеціальній службі транспорту, затвердженого указом Президента України від 03.02.2009 року №60/2009 (далі - Положення №60/2009) та Положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, затвердженого Указом Президента України від 07.11.2001 року № 1053 (далі - Положення №1053), Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, за якими не допускається звільнення військовослужбовця через службову невідповідність: - подвійне застосування дисциплінарної відповідальності до позивача за одне і те саме правопорушення; притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю після спливу строку застосування дисциплінарного покарання з моменту, коли командиру стало відомо про таке порушення; не повідомлення позивача командиром військової частини за місяць перед вирішенням направлення подання та інших документів про звільнення з військової служби.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх помилковими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII (в редакції від 01.07.2015 року) (далі - Закон № 2232-XII) порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч.7 ст.5 Закону України «Про Державну спеціальну службу транспорту» від 05.02.2004 року № 1449-IV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1449-IV) порядок проходження служби військовослужбовцями Державної спеціальної служби транспорту, присвоєння і позбавлення військових звань визначаються Положенням, яке подається центральним органом виконавчої влади у сфері транспорту, дорожнього господарства, туризму та інфраструктури і затверджується Указом Президента України.

На виконання припису цієї норми Закону № 1449-IV прийнято Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній спеціальній службі транспорту, затвердженого указом Президента України від 03.02.2009 року №60/2009, згідно пункту 1 якого визначено, що цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Державній спеціальній службі транспорту та особливості проходження військової служби у воєнний час. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Державній спеціальній службі транспорту кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

З матеріалів справи вбачається, що згідно із постановами Ужгородського міськрайонного суду від 22.05.2015 року по справі №308/3204/15-п та від 27.05.2015 року по справі №308/4981/15-п за вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за п.6 ч.1 ст.212-2 КпАП України у зв`язку із виїздом за межі України без повідомлення РСО в/ч НОМЕР_1 в період 03.01.2015 року, 10.01.2015 року, 11.01.2015 року, 13.01.2015 року, 17.01.2015 року, 18.01.2015 року ( 2 виїзди), 19.01.2015 року, 08.02.2015 року, 11.02.2015 року, 12.02.2015 року, 16.02.2015 року, 18.02.2015 року, 19.02.2015 року, 20.02.2015 року, 21.02.2015 року (2 виїзди), 22.02.2015 року, 23.02.2015 року, 24.02.2015 (протокол №5 від 23.03.2015) та 27.02.2015 року, 28.02.2015, 01.03.2015, 02.03.2015, 03.03.2015, 08.03.2015, 11.03.2015, 12.03.2015, 14.03.2015, 15.03.2015 (протокол №17 від 29.04.2015).

Судом встановлено, що розпорядженням начальника Управління СБУ в Закарпатській обл. від 22.07.2015 р. № 98-д заступнику командира - начальнику транспортно-технічної частини 18 окремого мостового загону 1 об`єднаного загону Державної спеціальної служби транспорту майору ОСОБА_1 скасовано доступ до державної таємниці.

Однією з підстав, як передбачено п. 3 ч. 2 ст. 23 Закону України "Про державну таємницю" у наданні допуску до державної таємниці може бути відмовлено у разі невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше.

Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України "Про державну таємницю" громадянина, якому відмовлено у допуску до державної таємниці, якщо виконання трудових чи службових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов`язану з державною таємницею, чи звільнено. Вказана норма кореспондується з п.99 Положення № 60/2009.

Так, згідно п. 99 Положення № 60/2009 військовослужбовець, якому відмовлено (якого позбавлено) у відповідній формі допуску до відомостей, що становлять державну таємницю, призначається на посаду, якою передбачено форму допуску, яку він має або яка не передбачає допуску до відомостей, що містять державну таємницю. В разі неможливості призначення на таку посаду військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби через службову невідповідність.

Аналізуючи Положення № 60/2009, колегія суддів приходить до висновку, що ним передбачено три самостійні підстави для звільнення військовослужбовця із формулюванням підстави звільнення військовослужбовця через службову невідповідність, а саме: у разі неможливості призначення військовослужбовця, позбавленого допуску до державної таємниці, на посаду, яка не передбачає допуску до державної таємниці; у разі застосування до військовослужбовця відповідного дисциплінарного стягнення, передбаченого Дисциплінарним статутом Збройних Сил України; за результатами атестації військовослужбовця.

В той же час, Положення № 60/2009 не містить вимог щодо строку завчасного повідомлення військовослужбовця про майбутнє звільнення з підстав, передбачених п. 99 цього Положення. Вказане Положення також не зобов`язує командування ДССТ притягати військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності за фактом припинення йому допуску до державної таємниці або проводити у зв`язку з цим атестацію військовослужбовця. Позбавлення військовослужбовця допуску до державної таємниці, за умови відсутності інших посад, що не передбачають такого допуску, є достатньою та самостійною підставою для звільнення військовослужбовця зі служби через службову невідповідність.

Помилковим є висновок суду першої інстанції щодо застосування до військовослужбовців Державної спеціальної служби транспорту Положенням про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, затвердженого Указом Президента України від 07.11.2001 року № 1053, оскільки зазначене Положення не поширює свою дію на збройні формування Державної спеціальної служби транспорту.

Отже, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин прийшов до хибного висновку про застосування процедури, яка мала б передувати звільненню позивача з підстав службової невідповідності, зокрема пп. 204, 222, 230 Положення №60/2009, п. 64 Положення №1053, положень Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Згідно відповіді Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 12.10.2015 року № 38/10-12/1069 на інформаційний запит позивача повідомлено, що в Служби є посади штатно-посадової категорії "підполковник" та "капітан", за якими не передбачено наявності допуску до державної таємниці.

В ході апеляційного розгляду справи відповідачами не заперечувався факт наявності у Державній спеціальній службі транспорту Міністерства інфраструктури України посад, які не потребують допуску до державної таємниці, проте вакантних посад, які не передбачають допуску до державної таємниці на момент звільнення позивача не було. Вказана обставина підтверджується довідкою, наданою Адміністрацією Державної спеціальної служби транспорту № 38-2/1-18/40 від 20.04.2017 р., відповідно до якої у період вирішення питання щодо службового використання майора ОСОБА_1 ( з 22.07.2015 р. по 31.08.2015 р.) відповідні посади офіцерського складу не були вакантні.

Доказів, які б підтверджували факт того, що позивач виявляв бажання залишитись на службі та звертався до відповідача 1 та відповідача 2 про наявність вакантних посад офіцерського складу, які не потребують допуску до державної таємниці, в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, пункт 2 наказу голови Адміністрації ДССТ (по особовому складу) №54 від 31.08.2015 року про звільнення з військової служби в запас Збройних Сил України заступника командира - начальника транспортно-технічної частини НОМЕР_2 окремого мостового загону майора ОСОБА_1 за пунктом "е" ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через службову невідповідність) підставно прийнято у відповідності до пункту 99 Положення №60/2009, оскільки така посада передбачає роботу з інформацією, що має ступінь секретності «таємно»(форма допуску 3). Отже, звільнення позивача з військової служби відбулося з підстав та в порядку, передбачених спеціальними нормами чинного законодавства поза процедурою накладення дисциплінарного стягнення.

Поряд з наведеним, колегія суддів вважає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог стосовно скасування наказу про звільнення з займаної посади та поновлення на військовій службі ОСОБА_1 суд, вирішуючи питання стягнення матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу пов`язаний з результатом вирішення попередніх позовних вимог.

Разом з тим, вирішуючи позовну вимогу про визнання незаконним розпорядження начальника УСБУ в Закарпатській області від 22.07.2015 року №98-д про скасування заступнику командира - начальнику транспортно-технічної частини 18 окремого мостового загону майору ОСОБА_1 допуску до державної таємниці, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що оцінка встановлених обставин у справі про притягнення до адміністративної відповідальності виходить за межі компетенції суду, а також щодо недоведеності позивачем вимог в частині неправомірного прийняття оскаржуваного розпорядження, з урахуванням наступного.

Як вже було наведено вище, постанови Ужгородського міськрайонного суду від 22.05.2015 року по справі №308/3204/15- п, від 27.05.2015 року по справі №308/4981/15-п, які залишені в силі постановами апеляційного суду Закарпатської області від 25.06.2015 року, встановлено вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого п. 6 ч. 1 ст. 212-2 КУпАП України у зв`язку із виїздом за межі України без повідомлення РСО в/ч НОМЕР_1 .

Згідно вимог ч. 4 ст. 72 КАС України вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Як вбачається з матеріалів справи, УСБУ в Закарпатській області на підставі отриманої інформації було задокументовано факти порушення ОСОБА_1 вимог ст.28 Закону України «Про державну таємницю», пп. 116, 690, 692, 696-699 «Порядку організації та затвердження режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 № 939. По даним фактам було складено два протоколи № 5 від 23.03.2015 та №17 від 29.04.2015 про адміністративне правопорушення за ознаками п.6 ч.1 ст.212-2 КУпАП, тобто за фактами порушення вимог чинного законодавства України про державну таємницю, яке регламентує порядок виїздів за кордон для громадян України, яким надано допуск та доступ до державної таємниці.

За результатами складених адміністративних протоколів, рішеннями Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, які апеляційний суд Закарпатської області залишив без змін.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну таємницю» скасування раніше наданого допуску до державної таємниці здійснюється органами Служби безпеки України у разі виникнення або виявлення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, або після припинення громадянином діяльності, у зв`язку з якою йому було надано допуск, втрати ним громадянства або визнання його недієздатним на підставі інформації, здобутої органами Служби безпеки України або отриманої від державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

Оскільки виявлені в ході перевірки обставини знайшли своє підтвердження та підпадали під визначення п.3 ч.2 ст.23, ч.2 ст.26 Закону України «Про державну таємницю», а саме невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена, стало підставою для скасування допуску до державної таємниці, тобто прийняття УСБУ в Закарпатській області розпорядження від 22.07.2015 року №98-д .

07.08.2015 року до 18 окремого мостового загону військової частини НОМЕР_1 УСБУ в Закарпатській області було направлено повідомлення про скасування ОСОБА_1 допуску до державної таємниці.

Таким чином, УСБУ в Закарпатській області рішення про скасування допуску до державної таємниці ОСОБА_1 прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства України у сфері врегулювання відносин пов`язаних з державною таємницею.

В поданій апеляційній скарзі позивач зазначає, що строк дії допуску за формою №3, сплинув 03.04.2005 року, а отже не підлягав скасуванню 22.07.2015 року як такий, що був відсутній, так як допуск форми № 3 позивачу був наданий згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 48 від 04.03.2005 р. строком на 15 років. При цьому, згідно абзацу восьмого ч.1 ст. 22 Закону України «Про державну таємницю» із змінами, внесеними згідно із Законом України від 06.07.2010 р. № 2432-VІ змінено термін дії для форми 3, який становить 10 років.

З матеріалів справи вбачається, що допуск до державної таємниці форми № 3 ОСОБА_1 наданий згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 48 від 04.03.2005 року строком на 15 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України "Про державну таємницю" (в редакції, яка діяла з 24.03.2004р.) залежно від ступеня секретності інформації встановлено форми допуску до державної таємниці, одна з яких форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності "таємно" з терміном дії 15 років.

В абзац восьмий ч.1 ст. 22 Закону України "Про державну таємницю" внесено зміни згідно із Законом України від 06.07.2010 р. № 2432-VI, згідно яких термін дії допуску форми 3 - 10 років.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99).

Із листа Міністерства юстиції України №2130-0-33-10 від 10.12.2010 року вбачається, що надані на підставі положень Закону України «Про державну таємницю» (до внесення змін Законом України від 06.07.2010 р. № 2432-VІ) керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій допуски до державної таємниці з термінами дії за формою 3 - 15 років є дійсними до завершення відповідних термінів дії або до виникнення передбачених Законом підстав для відмови у наданні допуску до державної таємниці.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наданий ОСОБА_1 допуск до державної таємниці форми № 3 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 48 від 04.03.2005 року строком на 15 років у випадку його не скасування повинен був сплинути 04.03.2020 року.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, через що рішення суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 308,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги 18-го окремого мостового загону 1-го об`єднаного загону Державної спеціальної служби транспорту (військова частина НОМЕР_1 ), Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту Міністерства інфраструктури України задовольнити.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року у справі №807/2211/15 в частині задоволення позову ОСОБА_1 , а саме визнання протиправним та скасування пункту 2 наказу (по особовому складу) голови Адміністрації державної спеціальної служби транспорту від 31 серпня 2015 року №54 про звільнення з військової служби в запас Збройних Сил України майора ОСОБА_1 , заступника командира загону - начальника транспортно-технічної частини 18 окремого мостового загону 1 об`єднаного гвардійського загону за пунктом "е" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через службову невідповідність), поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника командира загону - начальника транспортно-технічної частини 18-го окремого мостового загону 1-го об`єднаного гвардійського загону, зобов`язання 18 окремого мостового загону 1-го об`єднаного загону Державної спеціальної служби транспорту виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 31.08.2015 р. по 22.12.2015 р. в сумі 12653,01 грн., допущення до негайного виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді та виплаті грошового забезпечення за один місяць в сумі 3423,75 грн. зобов`язання командира 18-го окремого мостового загону 1-го об`єднаного загону Державної спеціальної служби транспорту подати звіт про виконання судового рішення до 22.01.2016 року, скасувати, та прийняти в цій частині постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В решті постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року у справі № 807/2211/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 23 грудня 2020 року