Справа № 440/5197/20
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2020-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/5197/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бойка С.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Лайко О.В.,

представника позивача Христич О.С.,

представника відповідача та третьої особи Зубарєвої С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом громадянина Республіки Кот-д`Іваур ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: управління ДМС України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

18 вересня 2020 року громадянин Республіки Кот-д`Іваур ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: управління ДМС України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення №203-20 від 09.06.2020, зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних посилався на те, що через ситуацію, яка склалася в країні походження та загрожує його життю, він звертався до управління Державної міграційної служби України в Полтавській області із заявою про визнання його біженцем та особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Однак рішенням Державної міграційної служби України від 09.06.2020 №203-20 йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18 серпня 2020 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву у якому зазначено, що рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим, оскільки не встановлено обставин за яких надається вказаний статус. Вказував, що позивач вступив до партії "Об`єднання нового покоління" у 2014 році вже під час проживання в Україні, а його політична діяльність не пов`язана з проживанням в Кот-д`Івуар. Під час перебування в ОСОБА_2 -д`Івуар заявник ніколи не заарештовувався чи затримувався з мотивів здійснення ним антиурядової діяльності.

Зазначав, що вказані факти та те, що партія "Об`єднання нового покоління" не відноситься до основних політичних сил країни, ставлять під сумнів твердження заявника щодо погроз в його адресу через політичну діяльність позивача.

06 листопада 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив у якій позивач просив позовні вимоги задовольнити, посилаючись на обґрунтованість поданої ним заяви.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та спірні правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Кот-д`Івуар, народився в республіці Кот-д`Івуар, район Кокоді, м. Абіджан, розлучений, неповнолітніх дітей немає, за національністю - івуарінець, за віросповіданням - католик.

13 лютого 2020 року позивач звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №4.

Рішенням управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 09.06.2020 №203-20 у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених п. 1, 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", ОСОБА_1 відмолено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Частиною другою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8.07.2011 №3671-VI (надалі - Закон № 3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також дано поняття "біженець", який означає особу, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частини другої статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 4 жовтня 1967 року для цілей цього Протоколу термін "біженець", за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів "в результаті подій, які сталися до 1 січня 1951 року..." та слів "... внаслідок таких подій" у статті 1A (2).

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина друга статті 13 Закону №3671-VI).

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Згідно з частиною першою та частиною п`ятою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Кот-д`Івуар, народився в республіці Кот-д`Івуар, район Кокоді, м. Абіджан, розлучений, неповнолітніх дітей немає, за національністю - івуарінець, за віросповіданням - католик.

У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.0.2020, позивач вказує, що є громадянином ОСОБА_2 -д`Івуар, уродженцем західного регіону, місто Дуекуе. У період з 27 по 29 березня 2011 року, у зв`язку з івуарійською кризою в м. Дуекуе загинуло та зникло безвісти від 152 до 1000 людей. Стверджував, що його повернення додому небезпечно для його життя, оскільки на цей час президентом республіки Кот-д`Івуар ОСОБА_3 продовжуються репресії мешканців західного регіону.

З анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлено, що позивач залишив країну свого походження задля навчання.

У вказаній анкеті позивач просить надати йому статус біженця у зв`язку з тим, що його життю загрожує небезпека.

Згідно зі статтею 4 Директиви Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною п`ятої статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" №1 від 25.06.2009 зазначено, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Суд зауважує, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналізуючи ситуацію по країні походження позивача у цій справі судом встановлено, що згідно доповіді Генерального секретаря Ради Безпеки від 31.03.2016 "у квітні 2004 року ОСОБА_2 -д`Івуар являє собою розколоту на дві половини країну, яка поділена на північну та південну частини зоною довіри, утримуваною військовою силою, із політичною ситуацією, що зайшла у тупик. Однак країна вийшла з цього положення. Через п`ять років після кризи, що розгорнулася вслід за виборами 2010-2011 років, ОСОБА_2 -д`Івуар просунулася по шляху миру та стабільності, а також економічного розвитку". Інформація по країні походження також свідчить, що в 2010 році ОСОБА_2 -д`Івуар захопило насилля в результаті проведення виборів. Сили, які підтримували колишнього президента Лорану Гбагбо зіткнулися з людьми відданими ОСОБА_4 , який був оголошений переможцем. Під час сутичок між прихильниками колишнього президента ОСОБА_5 та людьми, відданими ОСОБА_4 , зафіксовано різноманітні порушення прав людини, які скоєні обома сторонами.

Однак, як зазначається в доповіді Генерального секретаря Ради безпеки ООН від 13.09.2016 Кот-д`Івуар оговтується від кризи. У резолюції, прийнятій Радою з прав людини 01.07.2016 на Генеральній Асамблеї ООН відзначено, що "становище в області прав людини в Кот-д`Івуар значно покращилося, але воно потребує до себе постійної уваги з врахуванням великої кількості викликів, пов`язаних з остаточним відновленням миру, національним примирення та боротьбою з безкарністю".

Також в Резолюції відзначено "успішне проведення в жовтні 2015 року президентських виборів, визнаних вільними та справедливими усіма національними та міжнародними суб`єктами та вітається в цілому стабільне положення в області безпеки в Кот-д`Івуар, як зазначено у доповідях Генерального секретаря про операцію ООН в Кот-д`Івуар та незалежного експерта з питань укріплення потенціалу ОСОБА_2 -д`Івуар та технічної співпраці з ним в області прав людини".

У резолюції, прийнятій Радою Безпеки 28.04.2016, вказано про наявність значного прогресу, досягнутого ОСОБА_6 в забезпеченні миру та стабільності, економічного процвітання країни, а також відмічено важливий прогрес, досягнутий народом та владою ОСОБА_2 -д`Івуар в забезпеченні національного примирення та соціальної згуртованості".

Викладене свідчить, що ситуація в країні громадської належності ОСОБА_1 характеризується покращенням та стабілізацією як в плані безпеки так і в області прав людини.

Позивач стверджує, що в республіці Кот-д`Івуар його життю загрожує небезпека, оскільки він є членом політичної партії, яка виступає проти президента та мешканців західної частини країни.

У ході розгляду справи судом встановлено та не заперечується позивачем, що до партії "Об`єднання нового покоління" ОСОБА_1 вступив у 2014 році, тобто вже під час перебування в Україні. Позивач не вів будь-якої інформаційної діяльності, опозиційної до чинної влади під час перебування в ОСОБА_2 -д`Івуар, ніколи не заарештовувався та не затримувався з мотивів проведення антиурядової діяльності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач не привернув до себе увагу та не викликав таке поводження представників влади, яке може класифікуватися як переслідування.

У поданій до міграційної служби заяві позивач стверджує, що раніше погрози до нього та його родини не застосовувалися, він ніколи не був членом релігійних, військових чи громадських організацій.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 вперше прибув до України у 2010 році, вдруге у 2016 році. Значна тривалість часу між виїздом з країни громадської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи реальної небезпеки або ризику зазнати серозної шкоди в разі повернення до ОСОБА_2 -д`Івуар.

У поданій до міграційної служби заяві, позивач не заперечує ту обставину, що основною метою його звернення є бажання легалізувати своє перебування на території України та продовжити навчання.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 є співробітником консульства ОСОБА_2 -д`Івуар в Москві, що свідчить про лояльне ставлення до нього чинної влади ОСОБА_2 -д`Івуар та відсутність будь-якої загрози для ОСОБА_1 .

Викладене свідчить, що звернення ОСОБА_1 за захистом в Україні обумовлено бажанням легалізувати своє перебування на території України з метою продовження навчання.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем під час прийняття спірного рішення надано оцінку усім доводам позивача, що свідчить про повне з`ясування відповідачем ситуації заявника, а ОСОБА_1 не надано доказів, які б свідчили про переслідування його у Республіці Кот-д`Івуар за активну громадську позицію, опозиційну діяльність, приналежність до політичної партії тощо. Враховуючи викладене, в задоволенні позовних вимог потрібно відмовити.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні позову громадянина Республіки Кот-д`Іваур ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: управління Державної міграційної служби у Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 18 грудня 2020 року.

Суддя С.С. Бойко