Справа № 240/20930/20
Суддя: Майстренко Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 105000000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Майстренко Н.М.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання протиправною та скасування постанови,
До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій він просить визнати протиправною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про закінчення виконавчого провадження від 05.11.2020 №54050595.
В обґрунтування позову зазначає, що рішення суду фактично не виконано, оскільки перед початком відпустки за 2014, 2015 та 2016 роки його не було повідомлено про її надання у період з 07.03.2017 по 22.06.2017 та не виплачувалось жодне грошове забезпечення. Вказане підтверджується листом УМВС України в Житомирській області від 04.12.2018 та рішенням суду від 13.05.2020 у справі №806/2153/17. в період з 07.03.2017 по 22.06.2017 не виплачувалось жодне грошове забезпечення. Вищевказане підтверджується листом УМВС України в Житомирській області від 04.12.2018 та рішенням суду від 13.05.2020 по справі №806/2153/17.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із проведенням судового засідання та викликом (повідомленням) учасників справи у порядку, визначеному статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідач у строк, встановлений ч. 1 ст. 261 КАС України, відзив на позовну заяву до суду не надіслав.
Від позивача надійшла заява, в якій він просить розглядати справу за його відсутністю.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.
Враховуючи викладене, суд розглядає справу у порядку письмового провадження.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07.03.2017 у справі №806/2073/15 частково задоволено позов ОСОБА_1 : визнано незаконним та скасовано наказ УМВС України в Житомирській області від 17.06.2014 №542 о/с про притягнення до дисциплінарної відповідальності старшого слідчого ВР ДТП СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області капітана міліції ОСОБА_1 ; визнано незаконним та скасовано наказ начальника Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області від 27.01.2015 №67 о/с "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Житомирського МВ УМВС України" в частині клопотання перед керівництвом УМВС щодо звільнення ОСОБА_1 з займаної посади; визнано незаконним та скасовано наказ УМВС України в Житомирській області від 10.04.2015 №96 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого слідчого ВР ДТП СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області та призначення на посаду старшого дільничного Ємільчинського РВ УМВС України в Житомирській області; поновлено ОСОБА_1 на попередню посаду старшого слідчого ВР ДТП СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області; визнано незаконним та скасовано наказ УМВС України в Житомирській області від 22.06.2015 №815 о/с про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з ОВС, наказ від 03.07.2015 №172 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ на підставі п. "е" ст. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України (за порушення дисципліни) та наказ від 31.08.2015 №234 про внесення змін до пункту наказу УМВС від 03.07.2015 №172 о/с; зобов`язано УМВС України в Житомирській області надати ОСОБА_1 щорічну відпустку за 2014 рік, 2015 рік та 2016 рік."
На виконання вказаного судового рішення 17.03.2017 видано виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.
У зв`язку з тим, що грошове забезпечення ОСОБА_1 під час перебування у відпустці за період з 07.03.2017 по 22.06.2017 у сумі 4291,99 грн. виплачено 31.07.2017 відповідно до платіжного доручення від 27.07.2017 №19, старшим державним виконавцем 05.11.2020 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 та статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення, яку направлено стягувачу рекомендованим листом.
Вважаючи постанову про закінчення виконавчого провадження протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки, на його думку, працівник не може перебувати у відпустці без належного повідомлення про її початок та без отримання грошового забезпечення.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.
Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Частиною 5 статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Відповідно до частини першої статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
Виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII).
Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону №1404-VIII постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Судом встановлено, що згідно виконавчого листа боржника було зобов`язано, зокрема, зобов`язати УМВС України в Житомирській області надати ОСОБА_1 щорічну відпустку за 2014 рік, 2015 рік та 2016 рік.
У позовній заяві позивач зазначає, що державним виконавцем при винесенні оскаржуваної постанови від 05.11.2020 проігноровано рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13.05.2020 у справі №806/2153/17, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про закінчення виконавчого провадження №54050595 від 17.07.2017. У справі №806/2153/17 встановлено, що наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 13.05.2017 №9 о/с, на підставі постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07.03.2017 №806/2073/15 ОСОБА_1 надано невикористані відпустки за 2014 рік, 2015 рік та 2016 рік терміном 105 діб. Відповідно до копії довідки заступника голови ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області від 02.08.2017 №1303/29/01-2017 ОСОБА_1 нараховано за період з 07.03.2017 по 22.06.2017 грошове забезпечення в сумі 4291,99 грн. та одноразова грошова допомога при звільненні в сумі 7881,25 грн., які виплачені 31.07.2017, про що свідчить платіжне доручення від 28.07.2017 №19. У цій справі, з огляду на факт оплати відпустки після її завершення, суд не встановив підстав вважати рішення фактично виконаним у повному обсязі.
У той же час, в оскаржуваній постанові про закінчення виконавчого провадження від 05.11.2020 №54050595 старшим державним виконавцем зазначено, що УМВС України у Житомирській області надано ОСОБА_1 щорічну відпустку за 2014 рік, 2015 рік та 2016 рік на 105 діб (з урахуванням 35 діб за 2014 рік, 35 діб за 2015 рік, 35 діб за 2016 рік) з 07.03.2017 по 22.06.2017. Витяг з наказу від 21.03.2017 №5о/с він отримав, що підтверджується власноруч написаною розпискою. Грошове забезпечення ОСОБА_1 під час перебування у відпустці за період з 07.03.2017 по 22.06.2017 у сумі 4291,99 грн. виплачено 31.07.2017 відповідно до платіжного доручення від 27.07.2017 №19.
В аспекті аргументів позивача, з яких він оскаржує спірну постанову, та обставин справи суд не вбачає підстав для визнання її протиправною та скасування, зважаючи на таке.
Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07.03.2017 у справі №806/2073/15, на виконанні якої наполягає позивач, зобов`язано відповідача надати ОСОБА_1 щорічну відпустку за 2014 рік, 2015 рік та 2016 рік, тобто зазначеним судом рішенням мало бути захищено право позивача на відпочинок.
Суд погоджується з доводами позивача, що чинним законодавством України врегульовано процедуру надання щорічних відпусток та їх оплати.
Зокрема, відповідно до норм ст. 10 Закону України "Про відпустки" конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.
Згідно зі ст. 11 Закону України "Про відпустки" заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.
Як стверджує позивач, у порушення наведених норм боржник не узгодив з ним повідомлення його про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну та не оплатив відпустку відповідно до норм ст. 11 Закону України "Про відпустки".
У той же час, оскільки надання відпустки позивачу у період з 07.03.2017 по 22.06.2017 відбувалось постфактум після ухвалення судового рішення 07.03.2017, недотримання УМВС України у Житомирській області вимог Закону України "Про відпустки" щодо строкових меж вчинення відповідних дій не можна ототожнювати з фактичним невиконанням судового рішення.
Так, зміст судового рішення щодо забезпечення права позивача на відпустку був дотриманий, зважаючи на перебування ОСОБА_1 у період з 07.03.2017 по 22.06.2017 у відпустці. Ці обставини не спростовані позивачем, позаяк ним не надано доказів того, що у цей період він виконував службові обов`язки і його право на відпочинок було порушено. Проведення оплати відпустки поза межами трьох днів до її початку, не можна кваліфікувати як факт ненадання відпустки, оскільки як було зазначено, позивач не надав доказів того, що у цей період він працював. При цьому, період перебування у відпустці був оплачений боржником 31.07.2017. Факт несвоєчасної оплати відпустки є підставою для вирішення питання про компенсацію позивачу втрати частини доходів, а не до висновку про ненадання ОСОБА_1 відпустки.
Той порядок виконання судового рішення, на дотриманні якого наполягає позивач, апріорі неможливий, позаяк трудові правовідносини між позивачем та УМВС України в Житомирській області, складовим елементом яких є забезпечення права на відпочинок, вже закінчені.
Отже, посилання ОСОБА_1 на невиконання судового рішення є безпідставними, оскільки він не був позбавлений права на відпочинок, таке право було оплачено боржником, а чинним законодавством гарантовано можливість отримання відповідної компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою відповідного доходу.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що ціль, на досягнення якої було спрямоване судове рішення від 07.03.2017, дотримана, право позивача на відпочинок забезпечено, а тому відповідачем правомірно закінчено виконавче провадження, оскільки дії боржника свідчать про виконання судового рішення у справі №806/2073/15 у повному обсязі відповідно до його змісту. Оскаржувана постанова старшого державного виконавця є такою, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, зважаючи на що суд відмовляє у задоволенні позову.
Інші доводи, наведені позивачем, у жодній мірі не спростовують цього висновку.
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п. 29).
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на висновок суду про відмову у задоволенні позову, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.
Керуючись статтями 2, 77, 90, 139, 242-246, 250, 272, 287 КАС України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.12.2020.

Суддя Н.М. Майстренко