Справа № 240/18569/20
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 112010200
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Лавренчук О.В.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову у призначенні пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити пенсію за вислугу років на пільгових умовах на підставі пункту "е" ст. 55 закону України "Про пенсійне забезпечення".
В обґрунтування позову вказує, що 08.07.2020 звернулась до відповідача із заявою про призначення мені пенсії за вислугою років на пільгових умовах, однак відповідачем було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю спеціального стажу. Вважає відмову протиправною, оскільки на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" позивач мала більше 30 років спеціального стажу працівника протитуберкульозного закладу, що надає їй право на пенсію за вислугою років на пільгових умовах. Просить позов задовольнити.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області , протягом п`ятнадцяти днів, з дня отримання даної ухвали, належним чином завірені копії матеріалів відмовної справи ОСОБА_1 та заяви позивача від 08.07.2020.
Відділом документального забезпечення суду 19.11.2020 зареєстровано клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи належним чином завіреної копії пенсійної справи позивача та заяви від 08.07.2020.
Відповідь на відзив надійшла до суду 03.12.2020. У відповіді на відзив позивач вважає безпідставними посилання відповідача щодо не зарахування до пільгового стажу часу перебування у відпустці з догляду за дитиною та перебування на курсах підвищення кваліфікації. У статті 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування визначено, що страховий стаж після і січня 2004 року обчислюють за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку. І це є період (строк), протягом якого особа піддягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачено страхові внески Перелік осіб, які є застрахованими, наведено у статті її Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, пунктом 8 якої передбачено, що особи, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або при народженні дитини, підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню. Страхувальниками цих осіб є органи, які виплачують відповідну допомогу. Сплату страхових внесків (єдиного внеску) за осіб, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, запроваджено з 01.01.2005. Тож час догляду за дітьми до трирічного віку, коли виплачувалася допомога по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку та/або при народженні дитини, зарахують до страхового стажу за даними системи персоніфікованого обліку. Просить позов задовольнити.
Суд, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, з`ясувавши обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов наступних висновків.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Як вказує у позові позивач, на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" вона мала більше 30 років спеціального стажу працівника протитуберкульозного закладу, що надає мені право на пенсію за вислугою років на пільгових умовах.
Встановлено, що 08 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років (а.с. 38).
- копію диплому молодшого спеціаліста про здобуття кваліфікації "фельдшер" (а.с. 39);
- копію свідоцтва про народження дитини;
- довідку №125 від 30.06.2020 Комунального некомерційного підприємства Дитячий протитуберкульозний санаторій "Лісовий берег" Житомирської обласної ради;
- наказ №156-В від 19.10.2011 Обласного дитячого протитуберкульозного санаторію "Лісовий берег" Житомирської обласної ради;
- довідку №126 від 30.06.2020 Комунального некомерційного підприємства Дитячий протитуберкульозний санаторій "Лісовий берег" Житомирської обласної ради про зміну назви;
- довідку №126 від 30.06.2020 Комунального некомерційного підприємства Дитячий протитуберкульозний санаторій "Лісовий берег" Житомирської обласної ради;
- довідку Чуднівської міської ради №1807 від 08.07.2020;
- довідку Управління праці та соціального захисту населення Чуднівської РДА Житомирської області №1496/5 від 07.08.2020;
- трудову книжку серії НОМЕР_1 (а.с. 50-53).
Рішенням від 14 липня 2020 року відповідач відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу. У рішенні від 14.07.2020 вказано: "За наявними документами та даними з реєстру застрахованих осіб до страхового стажу ОСОБА_1 періоди трудової діяльності зараховано повністю. Згідно поданих документів ОСОБА_1 страховий стаж з урахуванням кратності становить 30 років 0 місяців 0 днів, з них стаж, що дає право на пенсію за вислугу років станом на 01.01.2015 року - 20 років 11 місяців 9 днів; 31.12.2015 року - 22 роки 5 місяців 9 днів; 11.10.2017 року - 25 років 11 місяців 27 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років" (а.с. 37).

Листом №0600-0329-8/35848 від 24.07.2020 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило ОСОБА_1 про прийняте рішення.

Вважаючи рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років протиправним та таким, що порушує права та інтереси, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом.

Питання щодо наявності достатнього загального страхового стажу суд у цьому спорі не досліджує, оскільки пенсійний орган дійшов до висновку, що позивачка має передбачений нормами п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV загальний страховий стаж і спір з цього приводу відсутній.

Разом з тим, існує спір про спеціальний стаж роботи позивача, оскільки єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії за вислугу років, вказано - відсутність необхідного спеціального стажу.

У відзиві представник відповідача вказує, що згідно норми Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" робота у протитуберкульозному санаторії до 1 січня 2004 року зараховується як до пільгового, так і до страхового стажу у подвійному розмірі, а період роботи в такому закладі після 1 січня 2004 у подвійному розмірі обчислюється тільки щодо визначення права на пенсію за вислугою років.

Однак, суд вважає такий висновок відповідача помилковим з огляду на наступне.

Пунктом 2-1. розділу ХV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років.

Суд відмічає, що із заявою про призначення пенсії, позивач звернулась у липні 2020 року.

Рішенням Конституційного Суду №2-р/2019 від 04.06.2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що зі змісту оспорюваних положень Закону №1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону №1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Окрім того, у другому пункті рішення зазначено, що положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, починаючи з 04.06.2019 положення п. "е" ст.55 Закону України №1788 діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VIII, а саме: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Із заявою про призначення пенсії за вислугою років, додавши необхідні документи, позивач звернулася 08.07.2020, тобто після ухвалення та опублікування зазначеного рішення Конституційного Суду, відтак можливість призначення позивачу пенсії за вислугу років визначається незалежно від її віку.

Однак, суд акцентує увагу, що у оскаржуваному рішенні за від 14.07.2020 ГУ ПФУ у Житомирській області зазначило про те, що станом на 11.10.2017 спеціальний стаж позивача складав 25 років 11 місяців 27 днів. В той же час, обчислення спеціального стажу було здійснено станом на 11.10.2017, без врахування рішення Конституційного Суду України від 04.09.2019.

Тому, враховуючи, що позивач звернувся із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" 08.07.2020, тобто після прийняття рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019, а відтак відповідач повинен був застосовувати положення п. "е" ч. 1 ст. 55 Закону №1788 в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Згідно записів у трудовій книжці, позивач у період із 09.04.2003 по 30.06.2020, працювала в закладі охорони здоров`я, яке відноситься до установ охорони здоров`я, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, згідно "Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. №909.

Суд відмічає, що у своєму рішенні від 14.07.2020 відповідач визнає наявність у позивача, станом на 11.10.2017, стажу, що дає право на пенсію за вислугу років - 25 років 11 місяців 27 днів.

Статтею 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Відповідачем не заперечується, а матеріалами адміністративної справи підтверджується (а.с. 46), що позивач із 09.04.2003 працювала у інфекційному закладі охорони здоров`я.

Статтею 62 Закону №1788 передбачено, що основним документом, який підтверджує наявний трудовий стаж, є трудова книжка.

Відповідно до п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Судом при дослідженні копії пенсійної справи ОСОБА_1 встановлено наступне.

У трудовій книжці серії НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_1 вказано:

- із 01.09.2000 по 03.03.2003 - навчання у Бердичівському медичному училищі;

- запис №1 - 09.04.2003 - зарахована на роботу на посаду медичної сестри, на період декретної відпустки основного працівника. Обласний дитячий протитуберкульозний санаторій "Лісовий берег".

- запис №2 - 01.08.2004 - переведено на постійне місце роботи на посаду медсестри відділення дітей раннього віку;

- запис №3 - 01.08.2004- перевести на посаду палатна медсестра відділення дітей раннього віку;

- записи №4-№10 - присвоєння та продовження кваліфікаційних категорій за спеціальністю "сестринська справа";

- запис №11 - 30.06.2020- звільнена у зв`язку із ліквідацією.

Вказані обставини відповідачем не заперечуються.

Так, згідно довідки Форми РС-право: при розрахунку пенсії за вислугу років ОСОБА_1 взято (а.с. 36):

період із 01.09.200 по 03.03.2003 - навчання - страховий стаж - 2 роки 6 місяців 3 дні, кратність - 1;

період із 09.04.2003 по 31.12.2003 - прац. охорони здор, - страховий стаж 0 років 8 місяців 23 дні, кратність - 2;

період із 01.01.2004 по 30.03.2008 - прац. охорони здор, - страховий стаж 4 роки 2 місяці 20 днів, кратність - 1;

період із 31.03.2008 по 06.04.2008 - прац. охорони здор, - страховий стаж 0 років 2 місяці 0 днів, кратність - 1;

період із 07.04.2008 по 12.07.2011 - прац. охорони здор, - страховий стаж 3 роки 3 місяці 12 днів, кратність - 1;

період із 25.10.2011 по 28.02.2014 - прац. охорони здор, - страховий стаж 2 роки 4 місяці 7 днів, кратність - 1;

період із 01.03.2014 по 19.10.2014 - прац. охорони здор, - страховий стаж 0 років 8 місяців 0 днів, кратність - 1;

період із 20.10.2014 по 20.11.2014 - прац. охорони здор, - страховий стаж 0 років 2 місяці 0 днів, кратність - 1;

період із 21.11.2014 по 06.10.2019 - прац. охорони здор, - страховий стаж 5 років 0 місяців 0 днів, кратність - 1;

період із 07.10.2019 по 17.10.2019 - прац. охорони здор, - страховий стаж 0 років 1 місяць 0 днів, кратність - 1;

період із 18.10.2019 по 31.05.2020 - страховий стаж - 8 місяців.

Страховий стаж для розрахунку - 20 років 0 місяців 28 днів (а.с. 36).

Відповідно до розрахунку стажу для призначення пенсії (а.с. 32), тривалість стажу ОСОБА_1 становить:

- страховий стаж (неповний) - 20 років 0 місяців 28 днів;

- страховий стаж до 01.01.2004 - 3 роки 11 місяців 19 днів;

- страховий стаж після 01.01.2014 - 16 років 1 місяць 9 днів.

Отже, лише період із 09.04.2003 по 31.12.2003 відповідачем зараховано до спеціального стажу у подвійному розмірі.

Суд відмічає, що у відзиві представник відповідача вказує, що період: із 31.03.2008 по 06.07.2008, із 20.10.2014 по 20.11.2014, позивач перебувала на курсах підвищення кваліфікації з відривом від роботи, а тому вказані періоди зараховано до стажу роботи в одинарному розмірі.

Матеріалами адміністративної справи, зокрема довідкою №125 від 30.06.2020 Комунального некомерційного підприємства Дитячий протитуберкульозний санаторій "Лісовий берег", підтверджується, що ОСОБА_1 курси підвищення кваліфікації проходила: з 31.03.2008 по 06.07.2008, із 20.10.2014 по 20.11.2014 та з 07.10.2019 по 17.10.2019 (а.с. 45).

Однак, в матеріалах пенсійної справи позивача, копії якої надано відповідачем до суду та долучено до матеріалів справи відсутні належні докази, які б підтверджували висновок відповідача, що позивач у перебувала на курсах підвищення кваліфікації з відривом від роботи.

Враховуючи викладене, суд вважає протиправною відмову відповідача зарахувати у подвійному розмірі до спеціального стажу роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугу років періоди з 31.03.2008 по 06.07.2008, із 20.10.2014 по 20.11.2014 та з 07.10.2019 по 17.10.2019.

Окрім того, відповідач зарахував до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років в одинарному розмірі, період перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною по досягненню трирічного віку (з 24.10.2010 по 28.02.2014).

Суд не погоджується з доводами відповідача про те, що до спеціального стажу позивача не зараховуються періоди перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з урахуванням наступного.

Відповідно до частини другої статті 181 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Час відпусток, зазначених у цій статті, до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, не зараховується.

Згідно з пунктом "ж" частини третьої статті 56 Закону №1788, до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Крім того, частиною шостою статті 56 Закону № 1788 встановлено, що при призначенні пенсій на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14 та пенсій за вислугу років відповідно до статті 55 цього Закону провадиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цими статтями, за умови, що зазначені роботи дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах.

Отже, наведеними нормами встановлено, що до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років і на пільгових умовах, зараховується час догляду непрацюючої матері за дитиною до досягнення нею трирічного віку. При цьому, виключається можливість зменшення тривалості трудового стажу в зв`язку з невиконанням під час відпустки своїх безпосередніх трудових обов`язків.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 16 травня 2019 року в справі № 428/4617/16-а (провадження № К/9901/6658/18) та від 16 травня 2019 року в справі № 607/15077/16-а (провадження № К/9901/21149/18).

Отже, відмова відповідача у зарахуванні періоду перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною по досягненню трирічного віку до спеціального стажу роботи що дає право на пенсію за вислугу років, - є протиправним.

Щодо не зарахування до спеціального стажу роботи періоду навчання у Вінницькому медичному училищі з 01.09.1989 року по 01.07.1991 року, суд звертає увагу на таке.

Згідно із ст. 38 Закону України "Про професійну-технічну освіту" від 10.02.1998 №103/98-ВР час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Таким чином, законодавцем прямо визначено, що період навчання у професійно-технічному навчальному закладі може бути зараховано до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, лише за умови зарахування на роботу за набутою професією.

Із наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 Серії НОМЕР_1 , у період з 01.09.2000 по 03.03.2003 позивач навчалась у Бердичівському медичному училищі (а.с. 8).

Відповідно копії диплому ТМ №21398522 від 03.03.2003, ОСОБА_1 закінчила Бердичівське медичне училище за спеціальністю «Лікувальна справа» і здобула кваліфікацію фельдшер (а.с. 39).

Після закінчення навчання (03.03.2003.) позивач в межах встановленого строку (09.04.2003) була зарахована на посаду медичної сестри, - на роботу у Обласному дитячому протитуберкульозному санаторії «Лісовий берег», що дає право на призначення пенсії за вислугу років, що підтверджується записом трудової книжки, внесеному згідно наказу №28 від 09.04.2003 (а.с. 8).

Тобто, перерва між днем закінчення навчання позивачем та днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців в розумінні ст. 38 Закону України "Про професійну-технічну освіту", а тому період навчання ОСОБА_1 у Бердичівському медичному училищі з 01.09.2000 по 03.03.2003 підлягає врахуванню у подвійному розмірі до спеціального стажу позивача, що дає право на пенсію за вислугу років.

Як вже зазначалось, статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Однак, в порушення вказаної норми, та з урахуванням встановлених судом документально підтверджених матеріалами адміністративної справи обставин, відповідачем неправомірно не зараховано у подвійному розмірі до стажу роботи ОСОБА_1 період із 01.09.2000 по 30.06.2020.

Разом з тим, за своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, відповідні повноваження відповідача з призначення пенсії є дискреційними повноваженнями та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним або адміністративним розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та переирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовна вимога про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років є такою, що виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.

Разом з тим, згідно ч. 2ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, вихід за межі позовних вимог можливий, але повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, на захист яких поданий позов.

Разом з тим, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких вона просить, та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення» із зарахуванням у подвійному розмірі періоду її роботи з 01.09.2000 по 30.06.2020.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог та сплатою судового збору за одну позовну вимогу немайнового характеру, суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у повному розмірі.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 14 липня 2020 року "Про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту 2-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) від 08.07.2020 із зарахуванням у подвійному розмірі періоду її роботи з 01.09.2000 по 30.06.2020.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7, м.Житомир,10003, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) документально підтверджені судові витрати у сумі 840 ( вісімсот сорок ) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук