Справа № 0540/7062/18-а
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 грудня 2020 року справа №0540/7062/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року (повний текст складено 02 жовтня 2020 року в м. Слов`янськ) у справі № 0540/7062/18-а (суддя І інстанції Олішевська В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними дії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік у розмірі посадового окладу 5200 грн., стягнення з Головного територіального управління юстиції у Донецька область на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік у розмірі 5341,60 грн.,-

У С Т А Н О В И В:

14 серпня 2018 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними дії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік у розмірі посадового окладу 5200 грн., стягнення з Головного територіального управління юстиції у Донецька область на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік у розмірі 5341,60 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 1982а/1 від 17.08.2015 р. ОСОБА_2 увільнено від роботи з посади заступника начальника відділу Держаної виконавчої служби Першотравневого управління юстиції у Донецькій області на період проходження військової служби під час мобілізації на особливий період, зі збереженням робочого місця й посади з виплатою компенсації у розмірі середнього заробітку. Відповідно до Порядку № 500, затвердженого Постановою КМУ від 08 серпня 2016 року, державним службовцям може надаватись матеріальна допомога один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви. 07 червня 2018 року позивачем подана заява про нарахування та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік. Відповідачем було виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2018 р. у розмірі посадового окладу 5200 грн. з якою не погоджується позивач, оскільки вважає, що виплата цієї допомоги розраховується у розмірі середньомісячної заробітної плати, яка складає з його розрахунку: у квітні 2018 року - 19 робочих днів х 527,08 грн. (середньоденна заробітна плата), у травні 2018 року 21 робочий день х 527,08 грн., тому згідно до пункту 8 Порядку № 100, матеріальна допомога складає 10541,60 грн. В зв`язку з тим, що позивачу сплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі посадового окладу у розмірі 5200 грн., сума недоплати складає 5341,60 грн. З урахуванням чого, позивач просить стягнути суму недоплаченої матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі 5341,60 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання протиправними дії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі посадового окладу 5200 грн.; про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь позивача суму недоплаченої матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі 5341,60 грн. відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2018 року у справі № 0540/7062/18-а за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання дій протиправними, стягнення недоплаченої суми матеріальної допомоги змінено в частині застосування положень закону, якими керувався суд при прийнятті рішення, в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2018 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Верховний суд зазначив про необхідність встановити під час нового розгляду обставини проходження ОСОБА_1 військової служби після призову у серпні 2015 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року справу № 0540/7062/180а прийнято до провадження, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 0540/7062/18-а у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в даній справі нарахування матеріальної допомоги обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком відповідно до п. 8 Порядку № 100.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем № 2 висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Орджонікідзевським РВ у м. Маріуполі ГУМВС України в Донецькій області 17 грудня 2014 року.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 17 серпня 2015 року № 19820/1, увільнено, ОСОБА_1 , заступника відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції увільнено із займаної посади з 17 серпня 2015 року, згідно пункту 3 статті 36 КзПП України, на період проходження військової служби під час мобілізації на особливий період, але не більше одного року, зі збереженням робочого місця й посади (арк. справи 31).

Відповідно довідки від 15 березня 2018 року № 432 ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України з 17 серпня 2015 року по теперішній час (15.03.2018 час надання довідки). (арк. справи 19).

Відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 17 серпня 2015 року за ОСОБА_1 зберігається робоче місце й посада з виплатою компенсації у розмірі середнього заробітку, згідно до статті 119 КзПП України.

07 червня 2018 року позивач звернувся до в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Павлової О.В. із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, для придбання меблів для дитячої кімнати (арк. справи 20).

Відповідно довідки Головного управління юстиції у Донецькій області вбачається, що ОСОБА_1 у червні 2018 року нарахована та виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі посадового окладу, тобто 5200 грн. В довідці зазначено, що матеріальна допомога розрахована з урахуванням вимог пункту 2 та пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100 від 08 лютого 1995 року (арк. справи 32). Що також підтверджується розрахунковим листом за червень 2018 року ОСОБА_1 , з якого вбачається виплата матеріальної допомоги у розмірі окладу 5200 грн. (арк. справи 33), та не заперечується сторонами.

Не погоджуючись з розміром виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України Про державну службу від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII).

Згідно з частиною 2 статті 54 Закону № 889-VIII державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Умови надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) та її розмір визначено Порядком надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 серпня 2016 р. № 500 (далі Порядок № 500).

Пунктом 2 Порядку № 500 визначено, що державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви.

Пунктом 3 Порядку № 500 визначено, що рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

Суд зазначив, що матеріальна допомога не є обов`язковою виплатою. Разом з цим, вона може бути виплачена державному службовцю за рішенням керівника державної служби у державному органі лише в межах коштів фонду оплати праці на її виплату.

Відповідно до частини 1 статті 119 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), зазначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Частиною 2 статті 119 КЗпП України, визначено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, тощо, зберігається у разі призову на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

При залученні працівників до виконання військових обов`язків, для обрахування середньої заробітної плати застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, а також розрахунку виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі Порядок № 100).

Постанова КМУ № 100 від 8.02.1995 р. якою затверджено порядок обчислення середньої заробітної плати, поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності.

Розділом ІІ Порядку № 100 визначено період, за яким обчислюється середня заробітна плата.

Абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 визначені загальні правила обчислення середньомісячної заробітної плати, а саме у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за

останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за

фактично відпрацьований час.

Судом встановлено, що позивачу на підставі зазначеного Порядку № 100 виплачується середньомісячна заробітна плата, яка зберігається за ним на період мобілізації.

Розділом ІІІ Порядку № 100 визначено перелік виплат, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати.

Відповідно до абз. 2 п. 4 розділу ІІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток

працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків,

щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Абз. 3 п. 4 передбачено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Абз. 4 п. 4 визначено, що працівникам, які були звільнені в запас з військової служби

за призовом під час мобілізації, на особливий період та повторно призвані для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, обчислення середньої заробітної плати проводиться з урахуванням норм цього Порядку. У разі коли

розрахована в установленому порядку середня заробітна плата є нижчою від середньої заробітної плати, яка зберігалась за працівником протягом періоду попередньої військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, для розрахунку

компенсації застосовується середня заробітна плата, яка зберігалась за працівником протягом періоду попередньої військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Верховний суд за результатами розгляду касаційної скарги по даній справі зазначив, що матеріали справи не містять відомостей про повторний призов ОСОБА_1 , що виключає можливість визначення права позивача на гарантії, встановлені абзацом 4 пункту 4 Порядку №100 для військовослужбовців.

Судом під час нового розгляду справи витребувані докази проходження військової служби ОСОБА_1 після призову у серпні 2015 року.

Позивачем надано суду копію військового квитка та контракти про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України.

З наданих до матеріалів справи копії військового квитка встановлено, що ОСОБА_1 призваний у Збройні Сили України за мобілізацією 17 серпня 2015 року на підставі Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 р., звільнений з військової служби за пп г (наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років) пункту 2 частини п`ятої ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у запас. (аркуш справи 202-203).

Крім того ОСОБА_1 були укладені контракти про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (Донецький прикордонний загін Східного регіонального управління) які укладені 10 березня 2016 року до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації та 14 серпня 2017 року на три роки по 13 серпня 2020 року. (аркуш справи 241-247).

З зазначених документів вбачається, що позивач був призваний проходити службу у Збройних Силах України 17 серпня 2015 року за мобілізаціє вперше та звільнений зі Збройних Сил України 31.05.2019 року. Судом встановлено, що позивач не був повторно призваний для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Враховуючи викладене, суд вважає, що на позивача не розповсюджується під час визначення розрахунку середньої заробітної плати абз. 4 п. 4 Порядку № 100.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 119 КЗпП на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Позивач у спірний період виконував державний обов`язок з проходження військової служби у Збройних Силах України за мобілізацією з 17 серпня 2015 року на підставі Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 р., в зв`язку з чим суд вважає, що розрахунок середньої заробітної плати необхідно обчислювати застосовуючи абз. 2 п. 4 Порядку № 100, який визначає, саме що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 виплачувався середній заробіток, який зберігається за мобілізованим працівником, який обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці його роботи, а тому, аналізуючи зазначені норми Порядку № 100, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність дій відповідача і обґрунтованість виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі посадового окладу, тобто 5200 грн.

З урахуванням вищенаведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач діяв у спосіб та в межах повноважень, визначених законодавством, а тому за відсутні правових підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання дій протиправними, стягнення суми матеріальної допомоги.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 0540/7062/18-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 0540/7062/18-а - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.Д. Компанієць