Справа № 807/180/17
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

14 грудня 2020 рокум. Ужгород№ 807/180/17

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Іванчулинця Д.В.,

при секретарі судового засідання Костелей І.Ф.,

за участю сторін:

представника позивача Лучинець О.В.,

представника відповідача Магдинець О-Л.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (вул. Грибоєдова, 12а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88017, ) про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов`язання прийняти рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 14 грудня 2020 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено та підписано 22 грудня 2020 року.

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі відповідач), яким просить: 1) визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 22.02.2017 року; 2) зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року в справі № 807/180/17 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року касаційну скаргу Лучинця О.В. представника ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2018 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Закарпатського окружного адміністративного суду, справу передано на розгляд судді Маєцькій Н.Д.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду (суддя Маєцька Н.Д.) від 10 квітня 2020 року прийнято дану адміністративну справу до провадження.

У зв`язку з відпусткою судді Маєцької Н.Д., відповідно до рішення зборів суддів № 4 від 01.07.2020 року та розпорядження керівника апарату від 02.07.2020 року за № 64 справу передано для повторного автоматичного розподілу справ.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2020 року справу призначено до розгляду судді Іванчулинець Д.В.

Ухвалою суду від 07 липня 2020 року дану адміністративну справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 23 листопада 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач повторно звернувся до ГУ ДМС в Закарпатській області із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, але відповідач відмовив у наданні йому такого статусу. Вказує, що він, будучи громадянином Сирії та перебуваючи за її межами в Україні, не може повернутися до країни свого походження та змушений шукати захисту в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали у нього обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я, зумовлені внутрішнім збройним конфліктом, в умовах якого існує загроза загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини. Позивач стверджує, що незважаючи на безліч інформації у відкритих джерелах щодо загальної та гуманітарної ситуації у Сирії, а також оновленої позиції УВКБ ООН щодо повернення сирійських громадян до Сирії, згідно з якою УВКБ ООН рекомендує утриматися від вислання сирійців до країни походження, ГУ ДМС в Закарпатській області приймає рішення про відмову у прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відзиві на позов відповідач вказав, що позивач, у своїй заяві від 22.02.2017 року зазначає, що причиною виїзду з країни походження є те, що в Сирії йде війна, повернутися туди він не може. поряд з цим зазначає, що відповідно до законодавства Сирії, ті хто відбував покарання за злочини в іншій країні, повинні частину відбутого строку відсидіти у в`язниці Сирії, оскільки вважається, що вони зіпсували репутацію країни, тобто позивача можуть відправити ще до в`язниці, через те, що відсидів певний строк в Україні. Крім того, позивач вже звертався до Головного управління ДМС України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з тих підстав, що в країні походження позивача Сирії триває війна, та те, що його можуть примусового призвати на військову службу. Крім того, зазначив, що відповідно до законодавства Сирії, його можуть відправити до в`язниці, оскільки відбув покарання у іншій країні. 16.01.2015 року ГУ ДМС України в м. Києві направлено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 , який підтримано Державною міграційною службою України рішенням від 25.03.2015 року № 232-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Звертає увагу на те, що позивач зазначив одні й ті самі причини, за яких просить надати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та у відповідності до приписів ч.6 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якою передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Позивач в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 26 вересня 2014 року громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся із заявою за № 163 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України у м. Києві, мотивуючи заяву тим, що не хоче повертатися до країни походження Сирії, оскільки наразі там триває війна. Також, наголосив на тому, що він не служив в армії та його можуть примусово призвати на службу. Крім того, відповідно до законодавства Сирії ті, хто відбував покарання за злочин в іншій країні, повинні частину відбутого строку відсидіти також у Сирії, оскільки вважається, що вони зіпсували репутацію країни, тобто його можуть ще і відправити до в`язниці через те, що він відсидів певний строк в Україні за злочин, якого не скоював.

За результатами розгляду вказаної заяви позивача, 16 січня 2015 року ГУ ДМС у м. Києві направлено до Державної міграційної служби України висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .

Рішенням Державної міграційної служби України від 25 березня 2015 року № 232-15, відповідно до статті 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту за результатами розгляду особової справи № 2014 KYIV 0163 ОСОБА_1 , громадянина Сирії, Державною міграційною службою України прийнято рішення, яким підтримано висновок ГУ ДМС у м. Києві та відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року у справі № 826/7276/15, яка набрала законної сили, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 25 березня 2015 року № 232-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні та зобов`язання повторно розглянути його заяву про визнання особою біженцем або такою, що потребує додаткового захисту відмовлено.

22 лютого 2017 року ОСОБА_1 повторно звернувся до ГУ ДМС у Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи побоювання за своє життя у зв`язку з поверненням до Сирії наявністю війни, можливістю примусового призову на військову службу та можливістю бути ув`язненим за псування репутації своєї країни походження, оскільки позивач відбував покарання в України за вчинене ним кримінальне діяння.

Наказом ГУ ДМС в Закарпатській області від 22 лютого 2017 року у відповідності до статті 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1 , як особі, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 13 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту довідка про звернення за захистом в Україні це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Частиною сьомою статті 7 вказаного Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За змістом статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною шостою статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В силу частини шостої статті 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

При цьому, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Крім того, суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Направляючи дану адміністративну справу на новий розгляд Верховний Суд в постанові від 18 березня 2020 року вказав, що на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування. Також зауважив, що ні судом першої, ні судом апеляційної інстанцій не взято до уваги того, що існування загальновідомих офіційних документів, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та невибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтею 2 і 3 Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, є загальновідомим фактом.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України (далі ВАСУ) від 16 березня 2012 № 3 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні (далі Постанова) інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з частиною третьою статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно з Конституцією України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в наступних ратифікованих Україною міжнародних договорах:

1. Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 р., зокрема стаття 3: «Жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань».

2. Конвенція, стаття 2: «Право кожного на життя охороняється законом»; стаття 3: «Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню».

Норми Конвенції тлумачаться в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ; Суд).

Практика використання рішень ЄСПЛ врегульована Законом України від 23 лютого 2006 року Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, статтею 17 якого визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною другою статті 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач під час співбесіди із співробітниками міграційної служби зазначив, що повернутись до Сирії він не може через війну в країні.

22 жовтня 2013 року Управління Верхового Комісара ООН опублікувало оновлену редакцію документа Рекомендації УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку зі змісту якого вбачається, що після опублікування попередньої редакції вказаних Рекомендацій збройний конфлікт в Сирії продовжує загострюватися, в результаті чого вибухнула масштабна гуманітарна криза. УВКБ ООН, як і раніше наголошує, що більшість громадян Сирії, які звертаються за міжнародним захистом, відповідають критеріям поняття біженець за Конвенцією про статус біженців 1951 року, інші мають право на додатковий захист. Також, у документі дається перелік вразливих груп осіб, серед яких, зокрема, особи, що ухиляються від військової служби, палестинські біженці, групи національних меншин.

Також, за змістом пунктів 2, 4 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку від 27 жовтня 2014 року (ІІІ редакція) на даний момент майже всі райони країни (Сирії) охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного; ця ситуація посилюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. За наявними даними, до квітня 2014 року кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту, перевищила 191 тисячу осіб.

У пункті 31 вказаних Рекомендацій УВКБ зазначає, що у світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці на місці (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Відповідно до пункту 34 вказаних Рекомендацій УВКБ ООН, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з Сирією держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами Сирії, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності.

З змісту Тимчасових рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту щодо потреб шукачів притулку з Сирії, датовані лютим 2020 року, вбачається наступне.

У листопаді 2017 року УВКБ ООН опублікувало документ «Рекомендації щодо міжнародного захисту осіб, які змушені тікати з Сирійської Арабської Республіки (Редакція V)». З тих пір динаміка конфлікту у Сирії змінилася. У деяких районах спостерігаються відносна стабілізація ситуації у сфері безпеки, в той час як в інших районах спостерігається відновлення ескалації конфлікту. Насильство триває на північному заході та північному сході Сирії, із постійними порушеннями міжнародного гуманітарного права (МГП) усіма сторонами конфлікту. Ситуація в інших регіонах, у тому числі в районах, де знову було відновлено контроль сирійським урядом, залишається нестабільною, а порушення прав людини та зловживання продовжуються, як і раніше.

Враховуючи нинішню ситуацію в Сирії, УВКБ ООН вважає, що рекомендації щодо потреб шукачів притулку з Сирії з питань міжнародного захисту, надані у листопаді 2017 року (Редакція V), продовжують бути актуальними. Це стосується серед іншого наступного: підстав для падання міжнародного захисту, наявність альтернативи внутрішнього переміщення (ІFА / IRA) та незмінний заклик УВКБ ООН щодо мораторію на примусове повернення.

Відповідно, УВКБ ООН радить особам, які беруть участь у розгляді заяв про надання міжнародного захисту, поданих шукачами притулку із Сирії, та особам, відповідальним за розробку державної політики стосовно цих заявників, продовжувати враховувати Рекомендації щодо міжнародного захисту осіб, які змушені тікати з Сирійської Арабської Республіки (Редакція V), надані у листопаді 2017 року. Серед сирійських громадян або осіб, котрі постійно мешкали у Сирії, які шукають міжнародного захисту, також можуть бути особи, які пов`язані з діяннями, що підпадають під дію положень про виключення, передбачених статтею 1F Конвенції 1951 року.

УВКБ ООН вважає, що хоча деякі позитивні зміни у відносній безпеці були досягнуті в окремих частинах Сирії, вони не мають принципового, стабільного та довгострокового характеру, щоб припиняти надання статусу біженця па підставі статті 1 С (5) Конвенції 1951 року. Аналогічно, УВКБ ООН не вважає зміни об`єктивних обставин в Сирії таким, щоб вони могли бути підставою для припинення надання додаткового захисту або інших форм міжнародного захисту.

УВКБ ООН продовжує закликати держави примусово не висилати громадян Сирії та колишніх постійних мешканців Сирії, включаючи палестинців, які раніше проживали в Сирії, у будь-яку частину Сирії. Незалежно від того, чи знаходиться ця територія під контролем уряду чи під контролем іншої держави чи недержавного утворення. УВКБ ООН також не вважає прийнятним повернення громадян або колишніх постійних мешканців Сирії до сусідніх країн та інших країн регіону, за винятком, якщо не буде встановлено заходів, які гарантують, що особа буде повторно прийнята в таку країну та зможе повторно скористатись міжнародним захистом.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає передчасними висновки відповідача щодо відмови в прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Таким чином, суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 22 лютого 2017 року.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії", в яких останній зазначив, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції не полягає у підміні органів влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовна вимога щодо зобов`язання прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задоволенню не підлягає.

Так, у відповідності до положень ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, з метою захисту порушених суб`єктом владних повноважень прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

За правилами, встановленими ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги наведене, виходячи із системного аналізу норм законодавства, керуючись принципом верховенства права, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 241 - 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (вул. Грибоєдова, 12а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88017, ) про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов`язання прийняти рішення задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 22 лютого 2017 року.

3. Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

4. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені пп. 15.5 п. 15 Розділу VII КАС України).

СуддяД.В. Іванчулинець