Справа № 620/1786/20
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1786/20 Суддя (судді) першої інстанції: Непочатих В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Пилипенко О.Є., Собківа Я.М. за участю секретаря: Зуєнка Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної державної адміністрації про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди та недоотриманої суми пенсійного забезпечення, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила:

- зобов`язати відповідача вчинити законодавчо передбачені дії зі сплати єдиного соціального внеску з середньомісячної заробітної плати та подачі помісячного звіту в період вимушеного прогулу позивача з 01.06.2005 по 23.11.2005;

- стягнути з відповідача на користь позивача 90000,00 грн моральної шкоди;

- стягнути з відповідача на користь позивача 9515,00 грн недотриманої суми пенсійного забезпечення.

У обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідач, на виконання рішення суду виплатив на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні, за період з 01.06.2005 по 23.11.2005, в сумі 4258,92 грн, однак відповідачем не проведено розрахунків податків єдиного соціального внеску з середньомісячної заробітної плати та не подано помісячних звітів в період вимушеного прогулу позивача з 01.06.2005 по 23.11.2005. Зазначає, що вказаними діями відповідач завдав їй маральної шкоди, яку вона оцінює в 90000,00 грн та матеріальної шкоди стосовно недотриманої суми пенсійного забезпечення в розмірі 9515,00 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не є роботодавцем по відношенню до позивача, його повноваження зводяться лише до внесення вірного запису до трудової книжки внаслідок ліквідації Управління комунальної власності Чернігівської обласної державної адміністрації. Крім того, суд вказав, що судовим рішенням стягнуто середній заробіток за період з 01.06.2005 по 23.11.2005 з Ліквідаційної комісії управління з питань майна комунальної власності Чернігівської обласної державної адміністрації, яка і повинна була провести відповідні відрахування податків і зборів. В даному випадку на відповідача, як на вищестоящий орган, не покладений обов`язок зі сплати єдиного соціального внеску, у зв`язку з ліквідацією Управління комунальної власності Чернігівської обласної державної адміністрації, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача вчинити законодавчо передбачені дії по сплаті єдиного соціального внеску з середньомісячної заробітної плати та подачі помісячного звіту в період вимушеного прогулу позивача з 01.06.2005 по 23.11.2005. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 90000,00 грн. моральної шкоди та 9515,00 грн. недотриманої суми пенсійного забезпечення, також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від попередньої, у задоволенні якої відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволенні позову.

На думку скаржника, судом першої інстанції не законно в основу рішення та його обґрунтування покладено лише підзаконний акт - Інструкцію про порядок ведення трудових книжок, затверджену наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58. Судом проігноровано неподання облдержадміністрацією доказів правомірності дій своїх посадовців, які входили до складу до складу Ліквідаційної комісії управління з питань майна комунальної власності Чернігівської обласної державної адміністрації. Також скаржник зазначив, що судом першої інстанції не залучено в якості співвідповідача чи третьої особи Головне управління Пенсійного фонду в Чернігівській області.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити скаргу без задоволення, рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як вбачається з постанови Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19.07.2006 у справі № 2-a-170/2006, позивач з 17.06.2004 працював на посаді головного спеціаліста Управління комунальної власності Чернігівської обласної державної адміністрації. Розпорядженням Чернігівської обласної державної адміністрації № 80 від 01.04.2005 вказане Управління ліквідовано. Наказом № 45-л від 31.05.2005 позивача звільнено відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. При звільненні позивачу затримано видачу трудової книжки та не виплачено всіх сум на день його звільнення (а.с. 81-85).

Постановою Вищого адміністративного суду України від 08.10.2008 стягнуто з Ліквідаційної комісії управління з питань майна комунальної власності Чернігівської обласної державної адміністрації на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні з 01.06.2005 по 23.11.2005 в сумі 4258,92 грн. (а.с. 78-80).

У зв`язку із письмовим зверненням позивача та враховуючи постанову Вищого адміністративного суду України від 08.10.2008 Чернігівською обласною державною адміністрацією видано розпорядження № 295-к від 16.08.2017, відповідно до якого внесено запис до трудової книжки позивача про новий день її звільнення - 23.11.2005 (а.с. 12).

Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо несплати з середнього заробітку за час вимушеного прогулу суми єдиного соціального внеску та не подання до органів Пенсійного фонду помісячних звітів із зазначенням єдиного страхового внеску в період вимушеного прогулу з 01.06.2005 по 23.11.2005, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 2.8 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, зокрема, якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство.

Пунктом 4.1. вказаної Інструкції передбачено, що трудова книжка заповнюється одночасно українською та російською мовами і засвідчуються окремо обидва тексти. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції

Отже, у разі ліквідації підприємства та наявності в трудовій книжці неправильного запису вищестояща організація, якій підпорядковане підприємство, повинна внести правильний запис і засвідчити печаткою.

Відповідно до абзацу другого пункту 1 частини першої статті 4 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакцій станом на час виникнення спірних правовідносин) платниками єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є роботодавці (підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особам).

За приписами абзацу третього пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Отже, податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму відповідних податків і зборів.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не є роботодавцям по відношенню до позивача, його повноваження зводяться лише до внесення правильного запису до трудової книжки внаслідок ліквідації Управління комунальної власності Чернігівської обласної державної адміністрації.

Крім того, судовим рішенням стягнуто середній заробіток за період з 01.06.2005 по 23.11.2005 з Ліквідаційної комісії управління з питань майна комунальної власності Чернігівської обласної державної адміністрації, яка і повинна була провести відповідні відрахування податків і зборів. В даному випадку на відповідача, як на вищестоящий орган, не покладений обов`язок зі сплати єдиного соціального внеску, у зв`язку з ліквідацією Управління комунальної власності Чернігівської обласної державної адміністрації.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача вчинити законодавчо передбачені дії по сплаті єдиного соціального внеску з середньомісячної заробітної плати та подачі помісячного звіту в період вимушеного прогулу позивача з 01.06.2005 по 23.11.2005.

Також суд першої інстанції правильно зазначив, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 90000,00 грн моральної шкоди та 9515,00 грн недотриманої суми пенсійного забезпечення, оскільки такі вимоги є похідними, задоволення яких залежать від задоволення основної вимоги.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції, вирішуючи справу, послався лише на Інструкцію про порядок ведення трудових книжок, затверджену наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, є безпідставним, оскільки при розгляді справи судом першої інстанції всебічно досліджено постанову Вищого адміністративного суду від 08.10.2008 у справі № 35566/06, Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, які також покладені в основу рішення суду.

Щодо доводів скаржника про ігнорування судом того факту, що облдержадміністрацією не подані докази правомірності дій своїх посадовців, які входили до складу до складу Ліквідаційної комісії управління з питань майна комунальної власності Чернігівської обласної державної адміністрації, то колегія суддів вважає, що ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки правомірність дій посадовців не входило до предмету позову.

Твердження скаржника, що судом першої інстанції не залучено в якості співвідповідача чи третьої особи Головне управління Пенсійного фонду в Чернігівській області є необґрунтованим, оскільки відповідне клопотання позивачем не подавалося, а вказані позовні вимоги Головного управління Пенсійного фонду в Чернігівській області не стосувалися і рішення у справі не впливало на права, свободи, інтереси або обов`язки Головного управління Пенсійного фонду в Чернігівській області.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволені позовних вимог є законним та обґрунтованим і підстави для його скасування відсутні.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 22 грудня 2020 року.

Головуючий суддяЛ.Т.Черпіцька
Судді: О.Є.Пилипенко
Я.М.Собків