Справа № 460/333/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/333/20 пров. № А/857/12464/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Гнатик А.З.,

а також сторін (їх представників):

від позивача не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09.07.2020р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації про визнання протиправними дій щодо відмови у встановленні статусу особи з інвалідністю та видачі відповідного посвідчення, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Друзенко Н.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 15 год. 25 хв. 09.07.2020р., м.Рівне; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 17.07.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

22.01.2020р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії та рішення відповідача Управління соціального захисту населення /СЗН/ Рівненської районної державної адміністрації /РДА/ щодо невстановлення йому статусу особи з інвалідністю та видачу відповідного посвідчення; зобов`язати орган соціального захисту встановити йому статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни (а.с.1-4).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 09.07.2020р. в задоволенні заявленого позову відмовлено за безпідставністю (а.с.95-99).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду скасувати та винести нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити (а.с.46-49).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відмовляючи у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни згідно п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідач не довів належними доказами того факту, що позивач не був і не міг бути зарахований до складу формування Цивільної оборони /ЦО/ Рівненського АТП 17664 (з квітня 1986 року - АТП 15654). Будь-яких доказів цієї обставини органом соціального захисту не представлено, через що всі твердження відповідача були голослівними.

Разом з тим, відповідно до розпорядження Ради Міністрів УРСР та наказу Міністра автомобільного транспорту УРСР № М-1/4 СЕ від 28.08.1960р. на базі Рівненського АТП 17664 (з квітня 1986 року - АТП 15654) була створена автоколона військового типу 2217-Г, яка по розпорядженню Ради Міністрів УРСР брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Згідно з планом автотранспортної служби ЦО Рівненської обл. при виконанні надзвичайних ситуацій техногенного та природного положення в області в Рівненському АТП 15654 були створені дві автоколони № 101, 102 в кількості 40 вантажних автомобілів для евакуації сільськогосподарських тварин. Для виконання спецзавдань по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в 1986 році неодноразово всім АТП Рівненської обл. надавалися вказівки Рівненського обласного управління автотранспорту.

Жодні накази та інші документи щодо включення позивача до складу формування ЦО не збереглися, що підтверджується листом Архівного відділу виконавчого комітету Рівненської міської ради № 0-13/12-14 від 05.04.2019р.

Разом тим, сам факт віднесення Рівненського АТП-15654 до складу формувань ЦО Рівненської обл., які брали участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, доведені належними і допустимими доказами.

Наголошує на тому, що інші особи, які працювали разом з ним у вказаний період і брали участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, отримали статуси осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Відповідачем Управлінням СЗН Рівненської РДА скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.133-136).

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як установлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (1 категорія) та інвалідом ІІ групи, захворювання якого пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.8-10).

Упродовж 23.08.1986р. по 06.09.1986р. позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що не заперечується сторонами.

В цей період позивач працював водієм вантажного автомобіля Рівненського АТП 17664 (з квітня 1986 року - АТП 15654) (а.с.7, 12).

27.05.2019р. позивач звернувся до відповідача із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, долучивши документи, які, на його думку, засвідчують його участь в ліквідації аварії на ЧАЕС в складі формування ЦО (а.с.14-15).

Листом № 3005/01-21/19 від 18.12.2019р. відповідач відмовив у визначені правового статусу «особа з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до п.9 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачі відповідного посвідчення, оскільки подані документи не містять інформації про розпорядчий документ (наказ чи розпорядження) щодо залучення позивача до формувань ЦО для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, займану посаду та виконувану роботу (а.с.16).

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), крім факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, наведений Закон містить обов`язкову умову про те, щоб така особа приймала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань ЦО.

Така вимога пояснюється тим, що крім формувань ЦО у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування ЦО та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Документи, які позивач долучив до своєї заяви, адресованої відповідачу, щодо набуття статусу інваліда війни належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах.

Разом з тим, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань ЦО позивач не надав.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту визначаються Законом України № 3551-XII від 22.10.1993р. «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вказаний Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Стаття 4 цього Закону визначає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно з ст.7 зазначеного Закону до інвалідів війни належать також особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України № 796-XII від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затв. постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР № 1111 від 18.03.1976р., та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затв. наказом начальника ІДО СРСР № 90 від 06.06.1975р., було передбачено, що формування ЦО, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

З наведеного слідує, що до категорії осіб, залучених до складу формувань ЦО, законодавцем запропоновано віднести вузьку категорію осіб, які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань ЦО, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього СРСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.

Водночас, для набуття статусу особи з інвалідністю (з підстав, встановлених п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»), окрім факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, закон містить умову про те, що така особа повинна була брати участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань ЦО.

Така вимога пояснюється тим, що крім формувань ЦО, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, брали участь інші формування, які створювалися в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування ЦО, та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Відповідно до Положення про Цивільну оборону СРСР, затв. постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР № 1111 від 18.03.1976р. (який діяв в 1986 році), цивільна оборона будувалась за територіально-виробничим принципом.

Тобто, в кожному міністерстві, відомстві або іншому центральному органі виконавчої влади, а також на підприємствах, в установах і організаціях створювались служби та формування цивільної оборони. Керівництво службами та формуваннями цивільної оборони в межах адміністративно-територіальних одиниць (областей, районів, міст) здійснювалось відповідними місцевими органами державної влади.

Документом, який підтверджує роботу у складі невоєнізованого формування ЦО, є перелік особового складу невоєнізованого формування, затверджений наказом начальника цивільної оборони, наказом начальника штабу цивільної оборони про залучення невоєнізованого формування до виконання робіт з визначенням видів робіт та місць їх виконання.

Як убачається з матеріалів справи, наказом міністра автомобільного транспорту УРСР № М-1/4 СЕ від 28.08.1960р. на базі АТП-15654, де працював позивач водієм, була створена автоколона військового типу 2217-Г, яка брала участь у 1968 році в Чехословацьких подіях, а в 1986 році по розпорядженню Ради Міністрів УРСР - в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Згідно з планом автотранспортної служби ЦО Рівненської обл. при виконанні надзвичайних ситуацій техногенного та природного походження в складі формувань ЦО знаходилися дві автоколони № 101, 102 в кількості 40 вантажних автомобілів Рівненського АТП 15654 для евакуації сільськогосподарських тварин.

Для виконання спецзавдань по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в 1986 році неодноразово усім АТП Рівненської обл. надавалися вказівки Рівненського обласного управління автотранспорту (а.с.11, 13, 17, 18).

Разом з тим, надані позивачем документи не містять інформації про те, що ОСОБА_1 приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме в складі формувань ЦО.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_2 пояснив, що працював з позивачем в Рівненському АТП 17664 (з квітня 1986 року - АТП 15654). Вказав, що на підприємстві були класи ЦО та працівники відряджалися для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Жодних наказів та інших документів про участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме в складі формувань ЦО не має, оскільки при розформуванні АТП 15654 документи не збереглися.

Із змісту листа Архівного відділу Виконавчого комітету Рівненської міської ради № 0-13/12-14 від 05.04.2019р. встановлено, що документи Рівненського виробничого об`єднання вантажного автотранспорту № 17664 (з 1986 року - АТП № 15654) та його правонаступника - ВАТ «Рівнеавтотанспорт-15654» (ліквідоване відповідно до ухвали господарського суду Рівненської обл. від 29.12.2007р. у справі № 9/9) на зберігання до архівного відділу не надходили (а.с.12).

Отже, представлені позивачем документи щодо набуття статусу інваліда війни належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах.

Водночас, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань ЦО позивач не надав.

Обставина щодо безпосередньої участі особи у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань ЦО є істотною для правильного вирішення наведеного спору, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни на підставі п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків, і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС згідно п.1 ч.1 ст.9 вказаного Закону.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про те, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань ЦО для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, в останнього немає достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Колегія суддів враховує правову позицію, яка викладена у постанові Касаційного адміністративного суду від 07.06.2018р. у справі № 377/797/17, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими доводи позивача відхилено.

Враховуючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09.07.2020р. в адміністративній справі № 460/333/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 22.12.2020р.