Справа № 640/1861/20
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2020-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1861/20 Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Кучми А.Ю., Безименної Н.В.

за участю секретаря Юрковець А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства культури та інформаційної політики про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства культури України , в якому просила:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Мінкультури від 24 грудня 2019 року №1199/0/17-19 "Про звільнення ОСОБА_1 ";

2) поновити ОСОБА_1 на посаді Державного експерта експертної групи з формування політики у сфері мистецтв директорату мистецтв Міністерства культури України;

3) стягнути з Мінкультури середній заробіток за час вимушеного прогулу;

4) зобов`язати Мінкультури працевлаштувати ОСОБА_1 відповідно до вимог частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона працювала на посаді Державного експерта експертної групи з формування політики у сфері мистецтв директорату мистецтв Мінкультури. 05 вересня 2019 року позивач отримала письмове попередження про наступне вивільнення. 24 грудня 2019 року наказом Мінкультури №1199/0/17-19, незважаючи на те, що позивач має гарантії відповідно до статті 1884 Кодексу законів про працю України, її звільнено з посади з 31 грудня 2019 року відповідно до пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України "Про державну службу", статті 83 Кодексу законів про працю України, статті 24 Закону України "Про відпустки". Позивач вважає вказаний наказ та її звільнення протиправним, оскільки відповідачем були проігноровані вимоги законодавства щодо обов`язкового працевлаштування вагітних жінок при ліквідації державного органу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено..

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працювала на посаді Державного експерта експертної групи з формування політики у сфері мистецтв директорату мистецтв Мінкультури.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 02 вересня 2019 року №829 "Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади", пунктами 3 та 4 якої утворено Міністерство культури, молоді та спорту України, реорганізувавши шляхом перетворення Міністерство інформаційної політики та поклавши на утворений центральний орган виконавчої влади завдання та функції Міністерства культури і Міністерства молоді та спорту, що ліквідуються. Ліквідовано Міністерство культури.

Також, пунктом 7 зазначеної постанови установлено, що Міністерство культури, молоді та спорту є правонаступником майна, прав і обов`язків Міністерства культури і Міністерства молоді та спорту, що ліквідуються.

04 вересня 2019 року Мінкультури складено письмове повідомлення про майбутнє вивільнення, з яким позивач ознайомилась 05 вересня 2019 року.

Згідно з довідкою ТОВ "Пологовий будинок "Лелека" від 07 грудня 2019 року ОСОБА_2 перебуває на обліку у жіночій консультації пологового будинку "Лелека" з діагнозом: вагітність 1,6 тижнів, прогресує.

Генеральний директор директорату мистецтв Мінкультури Білаш П.М. службовою запискою від 09 грудня 2019 року №4305/39/29-19 повідомив голову ліквідаційної комісії Мінкультури Карандєєва Р.В. про те, що у звязку з нововиявленими обставинами існує необхідність включення ОСОБА_1 до списку працівників Мінкультури, які мають гарантії відповідно до статей 184 та 186-1 Кодексу законів про працю України.

Мінкультури листом від 10 грудня 2019 року №3233/8-1/14-19 повідомило Міністерство культури, молоді та спорту України про те, що на виконання Плану заходів з ліквідації Мінкультури, затвердженого рнаказом Мінкультури від 11 вересня 2019 року №721 "Про заходи, пов`язані з ліквідацією Міністерства культури України", на піддставі довідки ТОВ "Пологовий будинок "Лелека" ОСОБА_1 має гарантії відповідно до статті 184 Кодексу законів про працю України.

Міністерство культури, молоді та спорту України листом від 24 грудня 2019 року №24-12/10-03 повідомило Мінкультури про те, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 Закону України "Про державну службу" є необхідність звільнити державних службовців Мінкультури (згідно зі списком) за переведенням для подальшої роботи в апараті Міністерства культури, молоді та спорту України, зокрема, ОСОБА_1

26 грудня 2019 року Мінкультури, у складі начальника управління персоналом, начальника відділу робот из персоналом апарату Міністерства управління персоналу та головного спеціаліста відділу робот из персоналом аппарату Міністерства управління персоналу, складено акт, яким засвідчено, що ОСОБА_1 відмовилась від переведення до новоствореного Міністерства культури, молоді та спорту України.

Наказом Мінкультури від 24 грудня 2019 року №1199/0/17-19 "Про звільнення ОСОБА_1 ", відповідно до пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України "Про державну службу", статті 83 Кодексу законів про працю України, статті 24 Закону України "Про відпустки", ОСОБА_1 , звільнено з посади Державного експерта експертної групи з формування політики у сфері мистецтв директорату мистецтв Мінкультури з 31 грудня 2019 року.

Позивач, не погоджуючись з спірним наказом, звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно з положеннями статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною 3 ст. 87 того ж Закону передбачено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі п. 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

В пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз`яснення, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

З аналіз норм права вбачається, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до частини першою статті 110 цього Кодексу юридична особа ліквідується: 1) за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами; 2) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, за позовом учасника юридичної особи або відповідного органу державної влади; 3) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи в інших випадках, встановлених законом, - за позовом відповідного органу державної влади.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов`язки, у тому числі вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується.

Пунктами 3 та 4 постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року №829 "Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади", з метою оптимізації системи центральних органів виконавчої влади та відповідно до пунктів 9 і 9-1 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України, ліквідовано Міністерство культури.

Утворено Міністерство культури, молоді та спорту України, реорганізувавши шляхом перетворення Міністерство інформаційної політики та поклавши на утворений центральний орган виконавчої влади завдання та функції Міністерства культури і Міністерства молоді та спорту, що ліквідуються.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Мінкультури перебуває у стані припинення з 12 вересня 2019 року.

З огляду на викладене, судом встановлено, що Мінкультури, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року №829 було ліквідовано, у зв`язку з цим усі посади були скорочені, відтак, відповідач був позбавлений можливості пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду або перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Крім того, суд зазначає, що частиною другою статті 42 Кодексу законів про працю України визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Матеріалами справи встановлено, що станом на 07 грудня 2019 року позивач перебувала на 1,6 тижні вагітності, що підтверджується довідкою ТОВ "Пологовий будинок "Лелека" від 07 грудня 2019 року.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення вагітних жінок. Так, звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 Кодексу законів про працю України, має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

В маетріалаїх справи наявний акт від 26.12.2019 року про відмову від переведення в міністерство культури, молоді та спорту України, яким засвідчено ОСОБА_1 відмовилась від переведення в новостворене Міністерство культури, молоді та спорту України.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 було запропоновано звільнення з Мінкульту шляхом переведення для подальшої роботи в апараті Міністерства культури, молоді та спорту України.

Також, позивачем надано з позовом заяву від 26.12.2019 року, в якій остання просить:

- надати штатний розпис Міністерства культури, молоді та спорту України у письмовому вигляді;

- перевести її у Міністерство культури, молоді та спорту України на посаду/, що рівнозначною за рангом та умовами оплати праці;

- за відсутності можливості викоанти пункт 2 даної заяви, надати письмову відповідь з заначенням вакантних вакансій за посадами у Міністерство культури, молоді та спорту України;

- у разі відмови надати рівнозначну посаду у Міністерство культури, молоді та спорту України надати письмову відповідь з обґрунтуванням відмови.

Вказана заява зареєстрована у Міністерстві культури України 26.12.2019 року.

Тобто, з вищевикладеного, колегія суддів, приходить до висновку про бажання позивача перевестись на роботу до Міністерства культури, молоді та спорту України.

Таким чином, вимога позивача про визнання протиправним та скасування наказу Мінкультури від 24 грудня 2019 року №1199/0/17-19 є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі в зв`язку із повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції " іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно із частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки суд знайшов підстави для скасування наказу про звільнення позивача, вважаючи, що такий наказ був прийнятий відповідачем неправомірно, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню також.

Відповідно до пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

З наявної у матеріалах справи довідки від 05.02.2020 року №36 вбачається, що розмір грошового забезпечення позивача, з якого здійснюється розрахунок середньої заробітної плати за жовтень та листопад 2019 року (останні два повні місяці, що передують даті винесення наказу про звільнення) становить 89352,69 грн.

Враховуючи те, що загальна кількість робочих днів у жовтені та листопаді 2019 року склала 43 дні, середньоденна заробітна плата за останні два місяці перед становить: 89352,69 грн./43 робочих днів = 2077,97 грн.

Період вимушеного прогулу з 01.01.2020 року по 15.12.2020 року становить 240 робочих днів.

Відтак, загальна сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню за час вимушеного прогулу становить 498712,80 грн. (2077,97 грн. х 240 днів).

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2020 року - скасувати та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2020 року - скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства культури України від 24 грудня 2019 року №1199/0/17-19 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновити ОСОБА_1 на посаді Державного експерта експертної групи з формування політики у сфері мистецтв директорату мистецтв Міністерства культури України.

Стягнути з Міністерства культури України середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 498712 (чотириста дев`яносто вісім тисяч сімсот дванадцять) гривень 80 коп.

Зобов`язати Міністерство культури України працевлаштувати ОСОБА_1 відповідно до вимог частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України.

Стягнути з Міністерства культури України на користь ОСОБА_1 судові витрати (суму судового збору за подачу апеляційної скарги ) в розмірі 1261,20 (одна тисяча двісті шістдесят одна грн.) 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді А.Ю. Кучма

Н.В. Безименна

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.

< Довідник >