Справа № 440/1064/19
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 р.Справа № 440/1064/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Бартош Н.С. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Карлівської міської ради Полтавської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, повний текст складено 04.02.20 року по справі №440/1064/19

за позовом ОСОБА_1

до Карлівської міської ради Полтавської області

про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Карлівської міської ради Полтавської області, в якій просила суд першої інстанції:

- стягнути з Карлівської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі 7570, 45 грн.;

- стягнути з Карлівської міської ради Полтавської області середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення;

- стягнути з Карлівської міської ради Полтавської області компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати;

- судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Карлівської міської ради (вул. Полтавський шлях, 54, м. Карлівка, Карлівський район, Полтавська область, 39500, ) про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати задоволено частково.

Стягнуто з Карлівської міської ради (вул. Полтавський шлях, 54, м. Карлівка, Карлівський район, Полтавська область, 39500, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) компенсацію за 23 календарні дні невикористаної відпустки в розмірі 7570 (сім тисяч п`ятсот сімдесят) гривень 45 (сорок п`ять) копійок.

Зобов`язано Карлівську міську раду (вул. Полтавський шлях, 54, м. Карлівка, Карлівський район, Полтавська область, 39500, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 07 грудня 2018 року по день фактичного розрахунку.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Карлівська міська рада Полтавської області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 року по справі №440/1064/19 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Карлівської міської ради Полтавської області про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні - відмовити.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що з прийнятим рішення суду не погоджується, вважаючи його таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Так, зазначає, що 06.12.2018 року прийнято розпорядження виконуючого обов`язки міського голови № 180 від Про поновлення на роботі, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді спеціаліста І категорії з економічних питань Карлівської міської ради Полтавської області із 01.03.2016 року, в якому було передбачено ОСОБА_1 приступити до роботи із 07 грудня 2018 року та забезпечити подання трудової книжки. Вказує, що ОСОБА_1 , не приступивши до роботи, подала 06.12.2018 року заяву про звільнення із посади спеціаліста І категорії з економічних питань „ Карлівської міської ради Полтавської області відповідно до ст.38 КЗпП України, оскільки вона була прийнята за конкурсом на посаду головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятості та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Полтавській області, із 02 жовтня 2016 року. Посилається, що як зазначено в рішенні суду, 18 грудня 2018 року позивач звернулася із заявою до Карлівської міської ради, в якій просила виплатити компенсацію за всі дні невикористаної основної та додаткової відпустки з дня поновлення на посаді по день звільнення з неї, а також виплатити компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Вважає, що суд не врахував, що в цей час ( з 02 жовтня 2016 року по 06 грудня 2018 року) ОСОБА_1 працювала на посадах в державних установах: в Карлівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України та в Управлінні Держпраці в Полтавській області на посадах, які мають статус державної служби. Зазначає, що фактично позивачка мала право та гарантії на відпустки відповідно до Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" та Закону України Про державну службу, отримала дохід з двох бюджетів місцевого та Державного бюджету, чим порушено вимоги Бюджетного Кодексу України та Закону України Про запобігання корупції. Крім того, просить звернути увагу суду апеляційної інстанції, що в оскаржуваному рішенні судом не взято до уваги приписи ст. 233 Кодексу законів про працю України, оскільки позивачка звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду 25 березня 2019 року, а звільнена була 06 грудня 2018 року. Зазначає, що суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток не визначені як заробітна плата ст.94 та главою 7 КЗпП України. Крім того, посилається, що компенсація за таку відпустку не нараховується єдиний соціальний внесок і такі компенсації не можуть відноситись до заробітної плати, а тому оскільки ця сума не відносяться до обсягу поняття заробітної плати, то її належність не є безумовною підставою для застосування ч.2 ст.233 КЗпП України (звернення до суду не обмежене жодним строком). Вважає, що у разі необхідності стягнення з роботодавця грошової компенсації за невикористану відпустку, повинен застосовуватись тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП. Посилається на аналогічну позицію щодо застосування строку звернення до суду постановах Вищого адміністративного суду України від 17.10.2013 року у справі №К/9991/24477/12 та від 11.12.2012 року у справі №К-53513/09, а також в рішеннях Верховного суду України (ухвали від 12.08.2009 року у справі №6-21890св07, від 15.10.2007 року у справі №6-22660ск07, від 21.02.2007 року у справі № № 6-4459кс05) та в практиці новоствореного Верховного суду (Постанова від 24.05.2018 року у справі №501/6384/14-ц). Зазначає, що позовна заяви, подана ОСОБА_1 не в межах тримісячного строку, а тому підлягають відхиленню підстави пропуску позивачем строку позовної давності. Вважає, що на підставі вище викладеного оскаржуване рішення є незаконним і таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивачка, ОСОБА_1 , подала відзив на апеляційну скаргу Карлівської міської ради на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 року по справі №440/1064/19, в якому посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права, а також таким, що повністю відновлено її права, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Усі судові витрати стягнути з відповідача.

Позивачка в судовому засіданні заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги, просила її відхилити.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням міського голови міста Карлівка №30 від 29 лютого 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади спеціаліста І категорії з економічних питань Карлівської міської ради Полтавської області з 01 березня 2016 року.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року у справі №531/1230/17 позов ОСОБА_1 задоволено частково: скасовано розпорядження міського голови міста Карлівка № 30 від 29 лютого 2016 року про звільнення ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді спеціаліста І категорії з економічних питань Карлівської міської ради Полтавської області з 01 березня 2016 року; стягнуто з Карлівської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2016 року по 21 грудня 2017 року включно у сумі 149434,10 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів; стягнуто з Карлівської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 19200,00 грн. моральної шкоди; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю (а.с. 44-48).

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду у справі № 531/1230/17 від 19 квітня 2018 року рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року у справі № 531/1230/17 скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Карлівської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2016 року по 21 грудня 2017 року включно у сумі 129345,13 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а також відшкодування моральної шкоди 19200,00 грн.; в цій частині прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено; в іншій частині рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року у справі № 531/1230/17 залишено без змін (а.с. 49-54).

На виконання вищевказаних судових рішень, розпорядженням Карлівської міської ради від 06 грудня 2018 року № 180 "Про поновлення на роботі" поновлено ОСОБА_1 на посаді спеціаліста І категорії з економічних питань Карлівської міської ради Полтавської області з 01 березня 2016 року; вказано ОСОБА_1 приступити до роботи з 07 грудня 2018 року та забезпечити подання трудової книжки до міської ради (а.с. 75).

Цього ж дня позивачем до Карлівської міської ради Полтавської області подано заяву про звільнення відповідно до статті 38 КЗпП України, за власним бажанням (а.с. 76).

Розпорядженням Карлівської міської ради від 06 грудня 2018 року №183 "Про скасування розпорядження міського голови" скасовано розпорядження міського голови с. Карлівка № 30 від 29 грудня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 (а.с. 77).

06 грудня 2018 року розпорядженням Карлівської міської ради № 184 "Про звільнення ОСОБА_1 " відповідно до пункту 9 статті 36, статті 38 КЗпП України, статті 20 Закону України "Про службову в органах місцевого самоврядування", ОСОБА_1 звільнено з посади спеціаліста І категорії з економічних питань, за власним бажанням, як таку, що пройшла конкурс та працює на іншій посаді з 02 жовтня 2016 року (а.с. 78).

Розпорядженнями Карлівської міської ради від 06 грудня 2016 року № 186 "Про скасування розпоряджень" та №185 "Про скасування розпорядження міського голови" скасовано розпорядження міського голови від 06 грудня 2018 року № 180, № 183 та № 184 (а.с. 79-80).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Карлівської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про скасування рішення задоволено: визнано протиправними та скасовано розпорядження виконуючого обов`язки голови Карлівської міської ради від 06 грудня 2018 року № 185 "Про скасування розпорядження міського голови" та № 186 "Про скасування розпоряджень"; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Карлівської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1561,80 грн. (а.с. 129-134).

18 грудня 2018 року позивач звернувся із заявою до Карлівської міської ради, в якій просив виплатити компенсацію за всі дні невикористаної основної та додаткової відпустки з дня поновлення на посаді по день звільнення з неї, а також виплатити компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (а.с. 58).

Вищевказана заява була залишена Карлівською міською радою без відповіді.

Посилаючись на незабезпечення Карлівською міською радою повного розрахунку з позивачем під час звільнення останнього (не виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки), ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення вимог, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивачки про стягнення з Карлівської міської ради на її користь компенсації за 23 календарні дні невикористаної відпустки в розмірі 7570,45 грн. Крім того, з метою ефективного захисту прав позивача суд вирішив вийти за межі позовних вимог, зобов`язавши відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 07 грудня 2018 року (наступний день з дня прийняття відповідачем розпорядження № 184 від 06 грудня 2018 року про звільнення позивача) по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Приписами статті 75 КЗпП України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Закон України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі по тексту Закон №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Частиною 1 ст. 5 Закону № 504/96-ВР передбачено, що тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та іншими нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях.

Згідно з ч.ч.5,6 ст.21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" передбачено, що посадовим особам місцевого самоврядування надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законами України не передбачено тривалішої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Посадовим особам, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Порядок і умови надання додаткових оплачуваних відпусток встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.22 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" до стажу служби в органах місцевого самоврядування зараховується період роботи на посадах, на які поширюється дія цього Закону, а також на посадах і в органах, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що відповідач мав виплатити позивачці компенсацію за невикористані 23 дні (17,5 (18) днів основної щорічної та за 5 днів додаткової відпустки) невикористаної основної щорічної та додаткової відпусток, яка надається державним службовцям з огляду на таке.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок і умови надання державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування додаткових оплачуваних відпусток" №250 від 27 квітня 1994 року, яка діяла до 01 травня 2016 року, державним службовцям, які мають стаж державної служби понад 10 років, посадовим особам місцевого самоврядування, які мають стаж служби в цих органах понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 5 календарних днів.

Так, колегія суддів зауважує, що у розумінні статті 22 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" стаж державної служби позивачки станом на 29 лютого 2016 року (дата звільнення) склав 9 років 7 місяців 04 дні, станом на 30 квітня 2016 року (останній день чинності Постанови № 250) - 9 років 9 місяців 05 днів, а тому в розумінні Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1994 року № 250 "Про порядок і умови надання державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування додаткових оплачуваних відпусток" позивачка не мала права на додаткову відпустку, оскільки не мала стажу служби в органах місцевого самоврядування понад 10 років.

Однак, з 01 травня 2016 року набула чинності Постанова Кабінетом Міністрів України № 270 від 06 квітня 2016 року (далі по тексту - Постанова КМУ № 270), якою було визнано такою, що втратила чинність, постанову Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1994 року № 250 "Про порядок і умови надання державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування додаткових оплачуваних відпусток", а також інакше врегульовано порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток.

Відповідно до п.2 Постанови КМУ №270 державним службовцям, які мають стаж державної служби понад п`ять років, надається додаткова відпустка тривалістю один календарний день. Починаючи з шостого року стажу державної служби ця відпустка збільшується на один календарний день за кожний наступний рік. Тривалість додаткової відпустки не може перевищувати 15 календарних днів.

Пунктом 4 Постанови КМУ №270 передбачено, що додаткова відпустка, яка надається державним службовцям, належить до щорічних відпусток.

Приписами п.9 Постанови КМУ №270 визначено, що під час звільнення державного службовця йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки.

Отже, з урахуванням наведеного вище, позивачка набула право на 5 календарних днів додаткової відпустки, як особа, яка має стаж служби в органах місцевого самоврядування понад 10 років.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем по справі фактично не заперечується факт невикористання вищевказаних днів основної та додаткової відпустки позивачкою.

Відтак, під час звільнення ОСОБА_1 з посади відповідач мав виплатити їй компенсацію за 23 календарні дні невикористаної основної щорічної та додаткової відпусток, однак цього не було зроблено останнім.

Колегія суддів зауважує, що про намір реалізувати своє право на заміну невикористаних днів основної та додаткової відпустки грошовою компенсацією позивачка повідомила відповідача відповідною заявою від 18 грудня 2018 року (а.с.58).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі п тексту - Порядок №100) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до довідки Карлівської міської ради про середньомісячну та середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 №8 від 23 квітня 2019 року середньоденна заробітна плата позивачки склала 329,15 грн. (а.с. 73).

Отже, належною до виплати позивачці за 23 календарні дні невикористаної відпустки (основної та додаткової) є компенсація розмірі 7570 грн. 45 коп.

Таким чином, з урахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог позивачки в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсації за 23 календарні дні невикористаної відпустки в розмірі 7570 (сім тисяч п`ятсот сімдесят) гривень 45 (сорок п`ять) копійок.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що в цей час ( з 02 жовтня 2016 року по 06 грудня 2018 року) ОСОБА_1 працювала на посадах в державних установах: в Карлівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України та в Управлінні Держпраці в Полтавській області на посадах, які мають статус державної служби, тобто фактично позивачка мала право та гарантії на відпустки відповідно до Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" та Закону України Про державну службу та отримала дохід з двох бюджетів місцевого та Державного бюджету, чим було порушено вимоги Бюджетного Кодексу України та Закону України Про запобігання корупції, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 29.05.2020 р. по справі №816/725/17 всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Наведені скаржником доводи є необґрунтованими та такими, що не впливають на вирішення спору по даній справі, оскільки факт роботи позивачки в інших установах жодним чином не звільняли відповідача від його обов`язку сплатити позивачці в день її звільнення (розпорядження відповідача від 06.12.2018 року №184, яким звільнено позивачку за власним бажанням з 02.10.2018 р.) належну їй компенсацію за 23 календарні дні невикористаної відпустки (основної та додаткової).

Колегія суддів зауважує, що в даному випадку робота позивачки в інших установах не впливає на спірні правовідносини по даній справі та необхідність застосування норм КЗпП України та норм трудового законодавства між позивачем та відповідачем по справі. Наявність праці позивачки в період вимушеного прогулу на інших підприємства, установах, організаціях жодним чином не можуть вплинути на взаємовідносини у зв`язку з неправомірним звільненням позивачки з посади між позивачем та відповідачем, а тому відповідні посилання відповідача колегія суддів не приймає уваги.

Стосовно посилання відповідача на те, що розпорядженнями №185 та 186 було скасовано розпорядження №180 від 06.12.2018 року "Про поновлення на роботі"; №183 від 06.12.2018 р. "Про скасування розпорядження міського голови", №184 від 06.12.2018 року "Про звільнення ОСОБА_1 ", то колегія суддів не приймає їх уваги, оскільки фактично позивачка була поновлена на роботі відповідно до рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21.12.2017 року по справі №531/1230/17, яке в цій частині було залишено без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2018 року, а також розпорядженням Карлівської міської ради від 06.12.2018 р. №180 "Про поновлення на роботі", та 06.12.2018 позивачка подала заяву до відповідача про звільнення її з роботи за власним бажанням і в цей же день розпорядженням Карлівської міської ради №184 від 06.12.2018 р. "Про звільнення ОСОБА_1 " вона була звільнена за власним бажання.

Окремо, колегія суддів звертає увагу, що фактично розпорядженнями Карлівської міської ради від 06.12.2018 р. №180 "Про поновлення на роботі", яким було поновлено на посаді позивачку, а також від 06.12.2018 року №184 "Про звільнення ОСОБА_1 " є виконаними, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивачки.

При цьому, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 року по справі №440/1697/19 (залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2019 року) було задоволено повністю адміністративний позов ОСОБА_1 до Карлівської міської ради Полтавської області третя особи: ОСОБА_2 , яким визнано протиправними та скасовано розпорядження виконуючого обов`язки голови Карлівської міської ради від 06.12.2018 №185 "Про скасування розпорядження міського голови" та №186 "Про скасування розпоряджень".

Крім того, стосовно доводів апеляційної скарги, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції не взято до уваги приписи ст.233 Кодексу законів про працю України, оскільки позивачка звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду 25 березня 2019 року, а звільнена була 06 грудня 2018 року, а тому у разі необхідності стягнення з роботодавця грошової компенсації за невикористану відпустку повинен застосовуватись тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП, з посиланням на аналогічну позицію щодо застосування строку звернення до суду, викладену в постановах Вищого адміністративного суду України від 17.10.2013 року у справі №К/9991/24477/12 та від 11.12.2012 року у справі №К-53513/09, а також в рішеннях Верховного суду України (ухвали від 12.08.2009 року у справі №6-21890св07, від 15.10.2007 року у справі №6-22660ск07, від 21.02.2007 року у справі № № 6-4459кс05) та в практиці новоствореного Верховного суду (Постанова від 24.05.2018 року у справі №501/6384/14-ц), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до роз`яснень Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 15 жовтня 2013 року (справа № 1-13/2013) положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Отже, з урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що в даному випадку на вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні невикористаної відпустки (основної та додаткової) поширюються саме приписи ч.2 ст.233 КЗпП України, якими не обмежується строк звернення до суду з такими вимогами. Відповідно доводи скаржника про поширення на спірні правовідносини приписів ч.1 ст.233 КЗпП України щодо тримісячного строку звернення до суду з позовом є помилковим.

З урахуванням наведеного вище, а також з огляду на приписи ч.5 ст. 242 КАС України, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на вказані ним рішення судів, предметом розгляду яких було питання застосування строку звернення до суду.

Доводи скаржника про те, що суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток не визначені як заробітна плата ст.94 та главою 7 КЗпП України, а також доводи про те, що компенсація за таку відпустку не нараховується єдиний соціальний внесок і такі компенсації не можуть відноситись до заробітної плати, а тому оскільки ця сума не відносяться до обсягу поняття заробітної плати, то її належність не є безумовною підставою для застосування ч.2 ст.233 КЗпП України (звернення до суду не обмежене жодним строком), колегія суддів, з урахуванням наведених вище висновків, вважає помилковими, оскільки суми таких компенсацій підпадають під визначення "належної заробітної плати" та мають бути в обов`язковому порядку виплачені в день звільнення.

Разом з тим, щодо задоволених судом першої інстанції вимог позивачки в частині зобов`язання Карлівську міську раду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 07 грудня 2018 року по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.

Частинами 1,2 ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом п. 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 за статтею 47 Кодексу (КЗпП прим.) роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу (КЗпП прим.), а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу (КЗпП прим.), тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Отже, підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення. Підставою ж для виплати передбаченого ст.117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився а користь працівника.

Колегія суддів звертає увагу, що гарантоване в статті 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 12.02.2020 р. по справі №160/7402/18.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Колегія суддів зазначає, що оскаржуваним по даній справі рішенням суду першої інстанції було стягнуто з Карлівської міської ради на користь ОСОБА_1 компенсацію за 23 календарні дні невикористаної відпустки в розмірі 7570 (сім тисяч п`ятсот сімдесят) гривень 45 (сорок п`ять) копійок.

Наведену вище компенсацію станом на момент розгляду даної справи в судах першої та апеляційної інстанцій відповідачем не було ще виплачено, в порядку визначено законодавством, доказів протилежного матеріали справи не містять.

Окрім того, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, в даному випадку при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні одним з критеріїв є період затримки (прострочення) виплати заборгованості всіх належних сум, який неможливо на даний час визначити.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про зобов`язання Карлівську міську раду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 07 грудня 2018 року по день фактичного розрахунку, оскільки зобов`язання про таке нарахування та стягнення спрямоване на майбутнє, тобто на відносини, щодо яких відсутні обґрунтовані підстави вважати порушеними з боку відповідача.

Проте, колегія суддів зауважує, що після отримання компенсації за 23 календарні дні невикористаної відпустки в розмірі 7570 (сім тисяч п`ятсот сімдесят) гривень 45 (сорок п`ять) копійок, позивачка не позбавлена права на звернення до суду з позовом щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч.2 ст.317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до вимог ст.317 КАС України є підставою для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 року по справі №440/1064/19 скасуванню в частині задоволення позову про зобов`язання Карлівську міську раду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 07 грудня 2018 року по день фактичного розрахунку з прийняттям в цій частині нового рішення, яким у задоволенні позову належить відмовити. В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 року по справі №440/1064/19 підлягає залишенню без змін.

Щодо клопотання позивачки про стягнення з відповідача усіх судових витрат, то колегія суддів зауважує, що останньою не було понесено судових витрат за подання позовної заяви, оскільки позивачка з урахуванням п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" була звільнена від сплати судового збору та відповідно не понесла судових витрат по даній справі, а тому відповідно відсутні підстави для розподілу судових витрат, в порядку ст.139 КАС України.

Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що дана справа була розглянута в порядку спрощеного провадження, дана постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 року по справі №440/1064/19 скасувати в частині задоволення позову про зобов`язання Карлівську міську раду (вул. Полтавський шлях, 54, м. Карлівка, Карлівський район, Полтавська область, 39500, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 07 грудня 2018 року по день фактичного розрахунку.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 року по справі №440/1064/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 22.12.2020 року