Справа № 826/7019/15
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2020-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року м. Київ № 826/7019/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Скочок Т.О., суддів Добрівської Н.А. та Кармазіна О.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Державної фіскальної служби України (відповідач-1) Державної податкової служби України (відповідач-2) Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (відповідач-3) Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (відповідач-4)
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства доходів і зборів України, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16.03.2015 №177-о;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки перебуваючи на посадах в Міністерстві доходів і зборів України, ОСОБА_1 не здійснював та не сприяв здійсненню діянь, передбачених ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади». Також, у позовній заяві наголошено на тому, що у ОСОБА_2 , яким підписано оскаржуваний наказ, станом на 24.02.2015 та 16.03.2015 були відсутні відповідні повноваження для очолення ДФС України, здійснення керівництва службою, виконання повноваження голови комісії з реорганізації Міндоходів, видання та підписання наказу про початок перевірки та наказу про звільнення, надання доручення тощо. На додаток, представником позивача зауважено, що наказ про початок перевірки до відома позивача не доводився, відтак, останній не був обізнаний про початок перевірки та про необхідність подання заяви, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.04.2015 відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

20.05.2015 від представника Міністерства доходів і зборів України через канцелярію суду надійшли заперечення, в яких останній заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки на виконання Закону України «Про очищення влади» та Плану проведення перевірок, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №1025-р, Міністерством доходів і зборів України винесено наказ від 24.02.2015 №117 «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади» стосовно посадових і службових осіб Міндоходів», який оприлюднено на офіційному веб-порталі ДФС та на субсайтах територіальних органів ДФС. Згідно з актом Департаменту персоналу ДФС від 03.03.2015, ОСОБА_1 було повідомлено про початок 02.03.2015 перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади». З огляду на викладене, представником Міністерства доходів і зборів України вказано, що позивачу необхідно було до 13.03.2015 (включно) подати відповідну заяву, чого останнім зроблено не було, проте було подано до Окружного адміністративного суду м. Києва позов до Державної фіскальної служби України, Міністерства доходів і зборів України про визнання протиправним та скасування наказу від 24.02.2015 №117. У свою чергу, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.04.2015 у справі №826/4811/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.05.2015, у задоволенні позовних вимог відмовлено, встановивши правомірність винесення та підписання ОСОБА_2 наказу Міністерства доходів і зборів України від 24.02.2015 №117. Крім того, представником Міністерства доходів і зборів України зауважено, що на момент прийняття оскаржуваного наказу та на дату звернення з даним позовом до суду Закон України «Про очищення влади» є чинним та не визнаний неконституційним.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.05.2015 зупинено провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.06.2020 провадження у справі №826/7019/15 поновлено та призначене судове засідання у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.09.2020 здійснено заміну відповідача - Міністерства доходів і зборів - на його правонаступника - Державну фіскальну службу України, - залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державну податкову службу України, а також встановлено відповідачам строк для подання до суду відзивів.

07.10.2020 від представника відповідача-1 через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, які є аналогічними тим, що вказані представником Міністерства доходів і зборів України у поданому ним відзиві.

07.10.2020 від представника відповідача-2 через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній також заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, при цьому, що Державна фіскальна служба України, як і Міністерство доходів і зборів України, станом на момент розгляду даної справи судом, згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру, перебувають у стані припинення, проте, не є припиненими.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.10.2020 в якості співвідповідача у справі залучено Головне управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, якому встановлено строк для надання відзиву.

26.10.2020 від представника відповідача-3 через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, з огляду на те, що згідно з положеннями Закону України «Про очищення влади», встановлення заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 посад, зокрема, передбачених у ст. 3 Закону України «Про очищення влади», незалежно від того чи сприяла така особа своїми рішеннями, дією (бездіяльності) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини. Крім того, представником відповідача-3 наголошено на тому, що оскаржуваний наказ датовано 16.03.2015, а позовну заяву, згідно зі штампом вхідної кореспонденції суду, зареєстровано 20.04.2015, що свідчить про порушення позивачем місячного строку звернення до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.10.2020 в якості співвідповідача у справі залучено Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, якому встановлено строк для надання відзиву.

У призначене судове засідання 18.11.2020 з`явились представники відповідачів-1 та -2, які заперечували проти задоволення позовних вимог та просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у поданих ними відзивах. Решта осіб, які беруть участь у справі, у призначене судове засідання не з`явились, явку своїх представників не забезпечили. Разом з тим, від представника позивача та представника відповідача-3 через канцелярію суду надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності. З огляду на викладене, судом ухвалено здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

24.11.2020 від представника відповідача-4 через канцелярію суду надійшов відзив, в якому зазначено, що Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі не має жодного відношення до спірних правовідносин та не володіє будь-якою інформацією, що стосується предмета заявленого спору.

З приводу поданої позивачем заяви про уточнення позовних вимог у справі, яка надійшла через канцелярію суду 17.12.2020, суд зазначає про наступне.

У силу ч. 1 ст. 47 Кодексу адміністративного судочинства України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Разом з тим, вказана заява подана позивачем вже після закінчення підготовчого засідання, відтак, у силу ч. 1 ст. 47 Кодексу адміністративного судочинства України, остання не підлягає прийняттю до розгляду.

Розглянувши наявні у матеріалах справи документи і матеріали, заслухавши пояснення осіб, які прибули у судове засідання, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та відзиви, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, директором Департаменту персоналу ДФС України складено довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/ або трудовій книжці, в якій зазначено, що за результатами перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/ або трудовій книжці ОСОБА_1 , який працює на посаді начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим, встановлено, що відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у ч. 2 ст. 3 Закону України «про очищення влади», за період з 21.11.2013 по 22.04.2014 останній обіймав посаду, щодо якої встановлена заборона, а саме: з 04.06.2013 по 13.03.2015 займав посаду начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим.

Також, директором Департаменту персоналу ДФС України на адресу голови Комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів ОСОБА_2 направлено доповідну записку від 13.03.2015 №595/99-99-04-01-02-18, в якій зазначено, що ОСОБА_1 на підставі п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, ч. 3 ст. 4 Закону України «Про очищення влади» підлягає звільненню з посади начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

На підставі викладеного, наказом Міністерством доходів і зборів України від 16.03.2015 №177-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (підстава: п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, ч. 3 ст. 4 Закону України «Про очищення влади», доповідна записка від 13.03.2015 №595/99-99-04-01-02-18).

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

При цьому, суд одразу звертає увагу на безпідставність тверджень представника відповідача-3 про пропуск позивачем строку звернення до суду, з огляду на наступне.

Приписами ч. 1 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діяла станом на момент звернення позивача з даним позовом до суду) визначено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як вбачається зі змісту заявлених позовних вимог, предметом оскарження у межах даної справи виступає наказ Міністерства доходів і зборів України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16.03.2015 №177-о. У той же час, з вказаними позовними вимогами ОСОБА_1 звернувся до суду 16.04.2015 (згідно з поштовим штемпелем на конверті, в якому до суду надійшла позовна заява), тобто у місячний строк звернення до суду, встановлений ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції до 15.12.2017), публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

16.10.2014 набрав чинності Закон України «Про очищення влади».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням.

У силу ст. 4 Закону України «Про очищення влади», особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1 - 10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону (далі - заява).

Заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону.

Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону.

Подання заяви, у якій особа повідомляє про те, що до неї застосовується заборона, зазначена у частині третій або четвертій статті 1 цього Закону, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після подання такої заяви та застосування до неї відповідної заборони.

Приписами п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» передбачено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Як вже зазначалося, позивача звільнено з посади на підставі ч. 3 ст. 4 Закону України «Про очищення влади», тобто у зв`язку з неподанням ним заяви у строк, передбачений ч. 2 цієї статті.

Разом із тим, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_1 власноручно написано заяву від 04.03.2015, яку засобами поштового зв`язку 04.03.2015 направлено на адресу Міністерства доходів і зборів України.

У взаємозв`язку з наведеним, слід зазначити наступне.

Україна є демократичною, правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України; відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 1, ст. 3, ч. 2 ст. 6, ч.ч. 1 та 2 ст. 8 Конституції України).

Згідно зі ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (ст. 1, ч.ч. 1, 2, 4, 6, 7 ст. 43 Конституції України).

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац 3 пп. 6.1.1 пп. 6.1 п. 6 мотивувальної частини рішення від 29.01.2008 №2-рп/2008).

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Законом України «Про очищення влади» визначено правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Під визначенням «принцип» (лат. principium - начало, основа) розуміється головне, важливе, суттєве, неодмінне.

Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Виходячи з наведеного вбачається, що ч.ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну «очищення влади», виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.

Слід додати, що відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Відповідно до п. 12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи № 1096 (1996), люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку. Відповідно до п. 8 вказаних принципів, дискваліфікація може стосуватися лише тих осіб, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або серйозно допомагали в їх вчиненні. Відтак, вказаний конституційний принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню також і при здійсненні очищення влади (люстрації).

Виходячи з усталеної практики ЄСПЛ особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню.

Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (див. п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Любох проти Польщі»).

У проміжному висновку від 16.12.2014 №788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України «Про очищення влади» (Закону «Про люстрацію») Венеціанська комісія констатувала, крім іншого, що «Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це» (п. 62).

Аналогічний висновок Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: «Особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій» (пп. «h» п. 20 розділу 3 Висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії №524/2009 від 13.10.2009).

Отже, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що в контексті обставин даної конкретної справи люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Однак, під час розгляду справи в порядку виконання обов`язку, визначеного ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, з боку відповідачів не надано доказів належності позивача до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

При цьому, на час роботи позивача на посаді, у силу зайняття якої його звільнено з роботи в податкових органах, не існувало Законів, які б визначали правопорушенням роботу на займаній посаді, а відтак, та у силу положень ст. 58 Конституції України, позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише у силу одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем.

Тобто, у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення у даному конкретному випадку відповідачами не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом, а тому, враховуючи крім іншого те, що займана позивачем посада не є політичною посадою, не доведено і правомірності застосування до позивача процедур, передбачених цим Законом, що, у свою чергу, зумовлює висновок про недоведеність правомірності прийняття оскаржуваного рішення з підстав, у ньому зазначених, що є достатньою і самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи наведене, оскаржуваний наказ Міністерства доходів і зборів України від 16.03.2015 №177-о є протиправним та підлягає скасуванню, як наслідок, суд вказує про необхідність поновлення ОСОБА_1 на посаді рівнозначній посаді начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим.

Колегією суддів також враховується, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням викладеного, суд вказує, що інші доводи позивача, покладені в обґрунтування заявлених позовних вимог, наведеного не спростовують, а протилежного не доводять.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та задоволення останніх у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 77, 139, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Державної фіскальної служби України (, адреса: 04053, м. Київ, Львівська площа, 8), Державної податкової служби України (, адреса: 04053, м. Київ, Львівська площа, 8), Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (, адреса: 73026, Херсонська область, м. Херсон, просп. Ушакова, 75), Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (, адреса: 73026, Херсонська обл., м. Херсон, просп. Ушакова, 75) задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 16.03.2015 №177-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Зобов`язати Державну податкову службу України поновити ОСОБА_1 на посаді рівнозначній посаді начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим.

Рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді рівнозначній посаді начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили у порядку, визначеному ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.О. Скочок

Судді Н.А. Добрівська

О.А. Кармазін