Справа № 460/6794/20
Суддя: Д.Є. Махаринець
Дата ухвалення: 2020-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

21 грудня 2020 року м. Рівне №460/6794/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Махаринця Д.Є. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області в призначенні пенсії з 20 липня 2018 року та здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 20 липня 2018 року (дата первинного звернення за призначенням пенсії) по 21 травня 2019 року (дата фактичного призначення пенсії), викладену в листі № 7437-7299/3-02/8-1700/20 від 03.09.2020 року.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити пенсію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з 20 липня 2018 року.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити розрахунок, нарахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 20 липня 2018 року по 21 травня 2019 року.

Мотивуючи свої вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що досягнувши пенсійного віку та маючи намір скористатися своїм правом на отримання пенсії, 20 липня 2018 року вона звернулася до Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про оформлення пенсії до якої було додано усі необхідні для цього документи. Однак, виявлені в документах розбіжності, щодо її прізвища, стали перешкодою в оформленні пенсії і Рівненським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України було відмовлено у призначенні пенсії за віком з 20 липня 2018 року. У зв`язку із вищезазначеною обставиною, позивач була змушена звернутися до Рівненського районного суду Рівненської області із заявою про встановлення належності правовстановлюючих документів і лише після отримання відповідного рішення суду та набрання ним законної сили 21 травня 2019 року повторно звернулася до Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про оформлення пенсії. Однак, в порушення вимог статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія позивачу була призначена з моменту повторного звернення за пенсією, тобто з 21 травня 2019 року, а не з більш раннього строку, а саме з дня первинного звернення за призначенням пенсії, тобто 20 липня 2018 року. З метою врегулювання вищезазначеної ситуації, з приводу перерахунку пенсії та виплату належних позивачу сум за період з 20 липня 2018 року по 21 травня 2019 року, ОСОБА_1 неодноразово зверталася в телефонному режимі до Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України, а згодом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області проте, усі ці дзвінки були марними та не приносили бажаного результату. 11 серпня 2020 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із письмовою заявою про перерахунок пенсії за період з 20 липня 2018 року по 21 травня 2019 року. Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області Листом № 7437-7299/3-02/8-1700/20 від 03.09.2020 року відмовило позивачу у перерахунку пенсії з посиланням на те що, з 21.05.2019 року згідно з поданою заявою позивачу було призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», розмір якої визначено згідно з цим Законом з урахуванням страхового стажу та заробітної плати, а також показника середньої заробітної плати по країні, який відповідно до цього Закону, враховується до обчислення пенсії. Проведеною перевіркою встановлено, що пенсію за віком ОСОБА_1 призначено у терміни визначені чинним законодавством. Підстав для призначення пенсії з 20.08.2018 немає. На переконання позивача, наявність необхідного для призначення пенсії стажу роботу повністю підтверджена поданими документами та записами в її трудовій книжці, відповідальність за ведення якої покладено на роботодавця, а тому позивач не погоджується з таким рішенням відповідача та вважає його протиправним, внаслідок чого звернулася з позовом до суду. Просила позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 22.09.2020 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження).

Позиція відповідача щодо позовних вимог висловлена ним у відзиві на позовну заяву, відповідно до змісту якого він заперечував проти їхнього задоволення. Зазначав на обґрунтування такої позиції про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду передбачений ст. 122 КАС України, та наголошував на тому що, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідач наголошував на тому, що позивач знала, ще 22.12.2018 року про порушення свого права, а саме: щодо права на пенсію за віком, отримавши лист за № 4835/07 про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з невиконанням умов ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зазначав, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. У своєму відзиві відповідач визнав той факт, що 20.07.2018 року ОСОБА_1 звернулася із первинною заявою про призначення пенсії за віком відповідно до норм Закону №1058. Згідно документів поданих до заяви про призначення пенсії та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж ОСОБА_1 становив 18 років 10 місяців 14 днів. Зважаючи на це вважає, що позивачу було правомірно відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю страхового стажу що визначається ст.26 Закону №1058. В подальшому 21.05.2019 року позивачем було подано заяву від 21.05.2019 року про призначення пенсії та надано документи, зокрема, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 03.04.2019 року у справі № 570/5521/18, яке набрало законної сили 06.05.2019 року та, яким встановлено факт належності ОСОБА_1 трудової книжки, виданої Житомирським заводом «Електроизмеритель им. 50-летия СРСР» 25 листопада 1977 року на ім`я ОСОБА_2 та трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01 липня 1991 року, виданої ТзОВ «Карат ЛТД» на ім`я ОСОБА_3 , як наслідок з 21.05.2019 року позивачу було призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» оскільки страховий стаж позивача фактично становив 25 років 25 днів. Відповідач вважає безпідставними позовні вимоги позивача щодо нарахування пенсії за віком з дати виникнення права на пенсію, тобто з 20.07.2018 року, та виплати заборгованості за період з 20.07.2018 по 21.05.2019 роки, оскільки на момент первинного звернення у позивача був відсутній страховий стаж 25 років. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Враховуючи, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, то у відповідності до вимог ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю, з огляду на таке.

Судом встановлено і не є спірним у справі, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 21 травня 2019 року є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 серії НОМЕР_3 .

Досягнувши пенсійного віку та маючи намір скористатися своїм правом на отримання пенсії, 20 липня 2018 року позивач звернулася до Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою щодо призначення пенсії за віком.

Листом №4835/07 від 22.12.2018 р. Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області № 4835/07 від 22.12.2018 року повідомило позивача про те, що неможливо зарахувати до страхового стажу, періоди стажу роботи, які зазначені у трудовій книжці від 25.11.1977 року, оскільки, зміна по прізвищу з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 проведені не у відповідності до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відомості про період проходження військової служби, які зазначені у військовому квитку НОМЕР_4 не взято до розрахунку страхового стажу так як зміна прізвища ОСОБА_4 на ОСОБА_5 не підтверджено первинними документами, а саме свідоцтвом про шлюб. Пенсійним органом позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з невиконанням умов статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В подальшому, позивач звернувся до Рівненського районного суду Рівненської області із заявою про встановлення належності правовстановлюючих документів, в якій просила встановити факт належності трудової книжки, виданої Житомирським заводом «Електроизмеритель им. 50-летия СРСР» 25 листопада 1977 року на ім`я ОСОБА_2 та трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01 липня 1991 року, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Карат ЛТД» на ім`я ОСОБА_6 , заявниці ОСОБА_1 .

03 квітня 2019 року Рівненським районним судом Рівненської області було прийнято рішення у справі № 570/5521/18 про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, а саме трудової книжки, виданої Житомирським заводом «Електроизмеритель им. 50-летия СРСР» 25 листопада 1977 року на ім`я ОСОБА_2 та трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01 липня 1991 року, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Карат ЛТД» на ім`я ОСОБА_6 , заявниці ОСОБА_1 . Рішення суду набрало законної сили 21 травня 2019 року.

21 травня 2019 року позивачем було подано заяву від 21.05.2019 року про призначення пенсії та надано документи, зокрема, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 03.04.2019 року у справі № 570/5521/18, з відміткою про набрання ним законної сили 06.05.2019 року. 21 травня 2019 року позивачу було призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

11 серпня 2020 року позивач звернулася до відповідача із письмовою заявою про перерахунок пенсії ОСОБА_1 за період з 20 липня 2018 року (дата первинного звернення за призначенням пенсії) по 21 травня 2019 року (дата фактичного призначення пенсії).

03 вересня 2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області листом № 7437-7299/3-02/8-1700/20 відмовило у перерахунку пенсії позивача з посиланням на те що, з 21.05.2019, згідно з поданою заявою від 21.05.2019 та наданими документами, зокрема, рішенням Рівненського районного суду від 03.04.2019 у справі №570/5521/18 було призначено пенсію за віком, розмір якої визначено згідно з цим Законом з урахуванням страхового стажу та заробітної плати, а також показника середньої заробітної плати по країні, який відповідно до цього Закону, враховується до обчислення пенсії. Підстави для призначення пенсії з моменту первісного звернення 20.08.2018 року відсутні.

Не погодившись із таким рішенням відповідача позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Щодо строків звернення до суду суд зазначає наступне.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.03.2019 у справі № 806/1952/18 вказує, що відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім якщо інше прямо не передбачено законом.

У постанові Верховного Суду у справі №646/6250/17 зазначено, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.

Отже, адміністративний суд не повинен застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду як підставу відмови у задоволенні позову у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою компенсаторної складової доходу, та у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою доходу як складової конституційного права на соціальний захист, до якого належить, зокрема, й пенсія.

Касаційний адміністративний суд зазначив, що у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України вказує на те, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.

Неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного права на соціальний захист, підтверджується, також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку, обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий ж обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.

За таких обставин у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України не застосовується, оскільки це матиме наслідком неможливість реалізувати передбачене Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час без обмеження строку у визначеному законодавством розмірі.

При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

З огляду на вищевикладене суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не пропустила строк звернення до суду з даним позовом, а отже покликання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду є необґрунтованими та безпідставними..

Частиною 2 статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною 1 статті 9 Закону № 1058-ІV передбачено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Відповідно до статті 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Відповідно до ст.8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч.1 ст.24 Закону №1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч.2 ст.24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно з ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі №663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі № 242/2536/16-а.

Оцінюючи доводи відповідача щодо не врахування трудової книжки позивача при обчисленні її трудового стажу для призначення пенсії, суд зазначає наступне.

Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).

Станом на час початку ведення трудової книжки позивача, діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена 20.06.1974 №162 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (далі - Інструкція № 162), пункти 2.2, 2.3 та 4.1 якої містять положення, подібні положенням пункту 2.2, 2.4 та 4.1 Інструкції № 58.

Пунктом 1.4 Інструкції №162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС віл 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки працівників та службовців" (далі - Порядок №656) та цією Інструкцією.

Відповідно до п.1 Порядку №656 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно з п.2.2 Інструкції №162 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції № 58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п. 4.1 Інструкції № 58).

Пунктом 18 Порядку № 656 передбачено, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Крім того, аналогічні норми містяться і у постанові Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників" № 301, з якої випливає, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Із аналізу вказаних правових норм слідує, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення періодів роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Таким чином, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17, згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а.

Суд зауважує, що відповідач відмовляючи у призначенні пенсії позивачу не посилається на те, що записи у трудовій книжці позивача містять недопустимих (таких, що внесені всупереч Інструкції) перекреслень, виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст, містять печатки та підписи посадових осіб, а натомість внесені у відповідності із встановленими правилами. Тому, суд вважає, що відсутні підстави для їх неврахування при визначенні періоду страхового стажу позивача.

Таким чином, судом встановлено, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу, ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження її трудового стажу.

Водночас, питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління ПФУ від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Пунктом 2.1 Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637; 3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року (додатки 3, 4 до Положення); 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 5) документи, які засвідчують особливий статус особи; 6) документ уповноваженого органу Російської Федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у пункті 1.3 розділу І цього Порядку).

Положеннями п.1.7 Порядку № 22-1 встановлено, що у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону.

При цьому, пунктами 1, 2, 3 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Таким чином, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Окремо суд наголошує, що відповідач, повідомляючи про відсутність підстав для призначення позивачу пенсії за віком, не ставить під сумнів правильність записів про періоди її роботи, зазначені в трудовій книжці.

Враховуючи, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок працівників на уповноваженого працівника підприємства, при цьому судом не встановлено недостовірності або інших ознак юридичної дефектності трудової книжки, і зазначена обставина не може позбавити його конституційного права на соціальний захист та вирішення питання призначення пенсії.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.

Отже, із наведеного суд дійшов висновку, що відмова відповідача врахувати при обчисленні стажу трудову книжку позивача є протиправною.

Суд оцінюючи допустимість трудової книжки позивача як доказу в підтвердження її страхового стажу враховує, що відповідач не навів жодного аргументу, який би вказував на невідповідність трудової книжки чи записів у ній вимогам чинного законодавства.

Таким чином, відповідач діяв не у спосіб та не на підставах, що передбаченні чинним законодавством України.

Як зазначалося вище та встановлено судом в ході розгляду справи позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягнувши пенсійного віку та маючи намір скористатися своїм правом на отримання пенсії, 20 липня 2018 року звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, подавши трудову книжку та інші необхідні документи.

Листом № 4835/07 від 22.12.2018 року Рівненським Об`єднаним управлінням пенсійного фонду України Рівненської області позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на підставі відсутності необхідного страхового стажу.

Відповідно до розрахунків пенсійного органу страховий стаж позивача становив 18 років 10 місяців 14 днів.

Окремі періоди стажу не були враховані через те, що у трудовій книжці від 25.11.1977 року неможливо зарахувати до страхового стажу, оскільки відповідачем встановлені розбіжності у документах.

Зокрема, зміна по прізвищу з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 проведені не у відповідності до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Відомості про період проходження військової служби, які зазначені у військовому квитку НОМЕР_4 не взято до розрахунку страхового стажу так як зміна прізвища ОСОБА_4 на ОСОБА_5 не підтверджено первинними документами, а саме свідоцтвом про шлюб.

У той же час, як видно з матеріалів пенсійної справи, відповідач зарахував позивачу вищевказаний страховий стаж 18 років 10 місяців 14 днів на підставі даних трудової книжки, індивідуальних відомостей про застраховану особу, довідок, у тому числі архівних довідок про роботу на відповідних підприємствах, довідок про виплачену заробітну плату.

Відповідач допустив надмірний формалізм, наслідком чого стало порушення прав та інтересів позивача, як пенсіонера, а саме верстви населення, яка навпаки потребує особливої уваги з боку держави, а саме її відповідних органів в частині дотримання конституційних гарантій.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист, дана позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 25 квітня 2019 року у справі №593/283/17 та постанові від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а.

Отже, спір у цій справі виник тому, що орган Пенсійного фонду України вважає днем звернення позивача за призначенням пенсії дату повторного звернення 21.05.2019, тобто після одержання рішення суду, яким було встановлено факт належності правовстановлюючих документів, а тому вважає, що пенсія підлягала призначенню саме з цієї дати.

Судом встановлено, що на момент звернення до відповідача 20 липня 2018 року ОСОБА_1 досягла пенсійного віку та звернулася в межах 3 - місячного строку після досягнення пенсійного віку, що передбачено ст. 45 закону, що відповідачем не спростовано.

Що стосується часткового незарахування страхового стажу, обумовленого невірному зазначенні прізвища позивача у трудовій книжці від 25.11.1977 року та військовому квитку НОМЕР_4 , суд вважає, що відповідач мав можливість встановити вірне прізвище позивача з інших джерел передбачених чинним законодавством та документів, що були подані позивачем при зверненні з заявою про призначення пенсії вперше у липні 2018 року.

Слід звернути увагу на те, що у рішенні Рівненського районного суду Рівненської області від 03 квітня 2019 року у справі № 570/5521/18 не було встановлено, і іншими доказами не було підтверджено, що безпосередньо наявні у трудовій книжці записи про періоди роботи позивача є неправильними або неточними, чи викликають будь-які інші сумніви у їх достовірності.

Відтак, суд оцінює критично посилання відповідача на те, що частину страхового стажу позивача можливо було зарахувати лише після отримання рішення суду про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу, оскільки останнє не мало фактично ніякого відношення до подальшого підтвердження позивачеві частини стажу, який раніше не був зарахований.

Суд вважає, що право особи на призначення пенсії та отримання належних пенсійних виплат в цьому випадку не може ставитись в залежність від підтвердження в судовому порядку тих обставин, які вже існували на час звернення із первинною заявою, та які хоч і викликали певний сумнів у пенсійного органу, могли бути ним перевірені та підтверджені іншими документами.

Частиною 3 ст.44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Натомість, як встановлено з матеріалів пенсійної справи позивача і не спростовано відповідачем, відповідач не звертався до будь - яких органів, організацій та установ з метою підтвердження спірних періодів роботи (навчання) позивача.

Відтак, суд приходить до висновку, що станом на дату первинного звернення позивача 20.07.2018 для призначення пенсії у неї виникло право на призначення пенсії, оскільки вона мав необхідний страховий стаж 25 років, який був підтверджений в першу чергу відомостями трудової книжки, а також і іншими наданими документами.

Крім того, як вже було зазначено судом, ОСОБА_1 звернулася про призначення пенсії у встановлений законом 3 - місячний строк з дати досягнення пенсійного віку, а тому пенсія за віком повинна була бути призначена їй з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправної відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області в призначенні пенсії з 20 липня 2018 року та здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за період з 20 липня 2018 року по 21 травня 2019 року, викладену в листі № 7437-7299/3-02/8-1700/20 від 03.09.2020 р.

У той же час, приписи абз.2 ч.4 ст.245 КАС України визначають, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до п. 29 рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі "RuizTorija v. Spain" статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналіз вказаної правової норми свідчить про те, що відповідач повинен доводити правомірність своїх рішення, дій чи бездіяльності. Водночас, позивач не позбавлений обов`язку довести ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. Тобто обов`язок доказування в адміністративному процесі не покладено виключно на суб`єкта владних повноважень, а розподілений в залежності від вимог та заперечень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії належать до задоволення.

У відповідності до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Короленка, 7, м. Рівне, 33028, ) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області в призначенні пенсії з 20 липня 2018 року та здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за період з 20 липня 2018 року (дата первинного звернення за призначенням пенсії) по 21 травня 2019 року (дата фактичного призначення пенсії), викладену в листі № 7437-7299/3-02/8-1700/20 від 03.09.2020 р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , пенсію за віком з 20 липня 2018 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити розрахунок, нарахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за період з 20 липня 2018 року по 21 травня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 21 грудня 2020 року.

Суддя Д.Є. Махаринець