Справа № 743/1502/20
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/1502/20 Суддя (судді) першої інстанції: Яхно Ю.Л.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 02 листопада 2020 р. у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 про продовження строку затримання,

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 ЗРУ ДПС України звернулась до суду з позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про продовження строку затримання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що останнього, згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.05.2020, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2020, затримано з поміщенням до ПТПІ терміном на шість місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України. Відповідач не має документів, на підставі яких можливе його повернення до Народної Республіки Бангладеш, а також, які посвідчують його особу. Позивачем були вжиті заходи щодо встановлення особи відповідача, зокрема, ним надсилалися запити до Департаменту консульської служби МЗС України щодо ідентифікації та документування громадян Народної Республіки Бангладеш. Однак, на даний час, відповіді на вищезазначені запити не надходили, особа відповідача не ідентифікована, у зв`язку з чим, позивач просив продовжити строк затримання відповідача на 6 місяців.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 02 листопада 2020 р. адміністративний позов задоволено частково.

Продовжено строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на шість місяців.

У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального/процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

У судовому засіданні у режимі відеоконференції апелянта та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити.

У режимі відеоконференції представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Також, у судовому засіданні в режимі відеоконференції були присутні перекладачі.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.05.2020 відповідач був прийнятий на територію України в ході прикордонно-представницької зустрічі в ППр «Ужгород» ВПС «Ужгород» ВПС «Ужгород» в порядку угоди про реадмісію осіб, які незаконно перетнули державний кордон в складі групи осіб із України в Словацьку Республіку на напрямку 7 прикордонного знаку ділянки відповідальності ВІПС «Стужиця» ВПС «Великий Березний» та був затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки.

Згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.05.2020, відповідача затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2020 зазначене рішення суду було залишено без змін.

З листів від 12.05.2020, 30.07.2020, 22.09.2020 вбачається, що позивач звертався до Департаменту консульської служби МЗС України з проханням доручити Посольству Народної Республіки Бангладеш, а також Посольству України в Республіці Польща передати до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Республіці Польща звернення позивача щодо ідентифікації та документування затриманих в адміністративному порядку іноземців, у яких відсутні документи, що посвідчують особу та які назвалися громадянами Народної Республіки Бангладеш. До переліку затриманих іноземців також було включено відповідача.

Листами МЗС України від 17.07.2020, 07.10.2020 підтверджується передання звернення позивача щодо ідентифікації та документування відповідача до Посольства України в Республіці Польща.

Відповіді на вказані звернення не надходили.

Зазначене зумовило звернення позивача до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що у зв`язку з порушенням відповідачем вимог міграційного законодавства України та відсутністю належних підстав для перебування іноземця в Україні легально, суд дійшов до висновку про обґрунтованість адміністративного позову та необхідність продовження строку затримання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог та вважає за необхідне зазначити таке.

Спірні правовідносини врегульовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (Закон № 3773-VI), Інструкцією про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (Інструкція № 353/271/150).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У п. п. 7, 14, 15 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI, визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Статтею 5 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У ч. 4 ст. 30 Закону № 3773-VI, визначено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше як на 18 місяців.

Відповідно до приписів ч. ч. 11, 13 ст. 289 КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Пунктом 1 Розділу VІ «Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців» Інструкції № 353/271/150, передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України, орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомо мості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Системний аналіз викладених законодавчих положень надає підстави стверджувати, що видворення іноземного громадянина, який не має жодних документів, за межі України обумовлює необхідність встановлення його особи, тобто, чіткої ідентифікації компетентними органами країни походження та наявність офіційної відповіді з дипломатичних/консульських органів відповідної країни для належного виконання рішення суду про видворення іноземця.

При цьому, ч. 13 ст. 289 КАС України, регламентовано дві умови, наявність хоча б однієї з яких надає підстави для прийняття адміністративним судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого строку (18 місяців).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що даний позов про продовження строку затримання підлягає задоволенню, оскільки дії, які вживались позивачем під час перебування відповідача в ПТПІ, були спрямовані на отримання документів з метою ідентифікації особи та повернення такої особи до своєї країни, як того вимагають положення чинного законодавства.

Отже, у даному випадку, наявні чіткі законодавчі підстави, передбачені ч. 13 ст. 289 КАС України, для продовження строку затримання відповідача в ПТПІ.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх правових підстав для задоволення даного адміністративного позову та продовження строку затримання відповідача на 6 місяців в ПТПІ та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою його належної ідентифікації (перевірки достовірності та правдивості наявних даних про особу) та відповіді про можливість сприяння відповідної країни у видворенні іноземця з України.

При цьому, колегією суддів враховуються правові висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішенні від 09.12.1980 у справі «Х проти Швейцарії», в якому суд зазначив, що затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції може бути виправдане у відповідності до другої частини статті 5 § 1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод запитами від компетентних органів, навіть якщо офіційне прохання або наказ про екстрадицію не видано, оскільки такі запити можуть вважатися «заходами» в розумінні цього положення.

Відповідно до п «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У п. 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17.04.2014 «Справа «Анатолій Руденко проти України» (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та «Станєв проти Болгарії», заява № 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

Суд наголошує, що п. 1 ст. 5 Конвенції, має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Щодо посилань апелянта на неналежний рівень надання послуг перекладача під час затримання та тримання в ПТПІ а також під час розгляду позову про продовження строку затримання, колегія суддів зазначає, що недостатньо лише вказати такі обставини, а необхідно бодай якимись доказами їх підтвердити, за для того, щоб суд мав змогу їх перевірити та надати відповідну правову оцінку. Крім того, з матеріалів справи слідує, що під час розгляду позову про продовження строку затримання відповідача, були залучені два перекладачі, повноваження яких перевірені судом та які були попереджені про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України. (а.с. 60-65, 70-74)

У частині доводів апелянта про те, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для видворення іноземця за межі України, колегія суддів звертає увагу на те, що в оскаржуваному рішенні суд не вирішував таких вимог, а розглядав позов в межах наявності/відсутності підстав для продовження строку затримання іноземця задля його ідентифікації.

Також, щодо доданих стороною апелянта копій паспорта (з перекладом) громадянина Народної Республіки Бангладеш на імя ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що копія паспорта не є тим документом, що посвідчує особу та не дає змогу достовірно ідентифікувати особу відповідача, а суд не здійснює ідентифікацію особи. Крім того, апелянтом не наведено обставин з відповідним підтвердженням того, що вказаний паспорт надавався уповноваженим органам для його ідентифікації. У судовому засіданні відповідач вказав, що його паспорт знаходиться не з ним, а в м. Одеса.

Зазначені апелянтом в скарзі обставини жодним чином не спростовують відсутність підстав у нього для легального перебування в Україні та не можуть слугувати виправданням порушення міграційного законодавства країни, в якій він перебуває. Законодавством чітко встановлено максимальний строк утримання іноземця в ПТПІ, який, у даному випадку, не порушено, що дає змогу уповноваженому органу виконати всі положення законодавства.

Додані до матеріалів справи документи підтверджують вчинення міграційним органом активних дій для ідентифікації особи та отримання підтвердження від країни Бангладеш про достовірність інформації про особу та прохання про сприяння у поверненні такої особи. Отже, апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи та обгрунтування апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 289, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 02 листопада 2020 р.- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко