Справа № 420/11506/20
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2020-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення суми заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

29 жовтня 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, яка виразилась у відмові сплатити на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 6193,03 гривні (шість тисяч сто дев`яносто три гривні три копійки), що виник на протязі періоду, починаючи з лютого місяця 2000 року по грудень 2003 року включно у зв`язку із недоплатою в повному обсязі розміру пенсійного забезпечення;

стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 6193,03 гривні (шість тисяч сто дев`яносто три гривні три копійки), що виник на протязі періоду, починаючи з лютого місяця 2000 року по грудень 2003 року включно у зв`язку із недоплатою в повному обсязі розміру пенсійного забезпечення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа №420/11506/20 об 11:18:13 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 03.11.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до положень ст.263 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач у вересні 2020 року звернувся до пенсійного органу із заявою про отримання відомостей про розміри виплаченої йому пенсії з моменту призначення та до моменту звернення із вказаним запитом. Із отриманого розрахунку позивач встановив, що у періоді 2000-2003 років позивач отримував пенсію, розмір якої був нижчим за встановлений у відповідному році прожитковий мінімум, що прямо суперечить нормам ст.46 Конституції України. За вказаний період сума заборгованості склала 6193,03 гривні (шість тисяч сто дев`яносто три гривні три копійки), яку позивач просить суд стягнути на його користь з пенсійного органу.

26.11.2020 року за вх.№50414/20 від представника Головного управління надійшов відзив на позовну заяву із таким обґрунтуванням:

по-перше, виплата пенсії за віком у період з лютого 2000 року по грудень 2003 року здійснювалась до прийняття Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який пов`язав мінімальний розмір пенсії із розміром прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Вказаних обмежень до прийняття закону встановлено не було, а пенсія вираховувалась за нормами, що діяли до 2004 року;

по-друге, позивачем пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки з моменту виникнення спірних правовідносин (2003 рік) пройшло більше 6 місяців.

23.11.2020р. позивач надав до суду відповідь на відзив, яка як заява по суті справи судом не приймається, оскільки згідно ч.3 ст.263 КАС України заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, ОСОБА_1 отримує пенсію за віком (а.с.20) та перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Одеській області. Пенсія призначена за віком з 12.06.1996р.

06.09.2020 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із запитом на отримання публічної інформації, а саме позивач просив надати йому завірені належним чином копії довідки нарахованих та перерахованих сум пенсії починаючи з 01.01.2000 року (помісячно) по теперішній час, тобто 01.09.2020 року (а.с.25-27).

Листом від 11.09.2020 року №8186-8368/С-02/8-1500/20 Головне управління повідомило позивача, що відповідні довідки направлені на електрону та поштову адресу позивача (а.с.29).

За даними отриманої довідки встановлено, що позивач у періоді лютий 2000 року грудень 2003 року отримував пенсію за віком за Списком №2 при повному пільговому стажі у таких сумах:

лютий 2000 83,07 грн.;

березень 2000 77,17 грн.;

квітень 2000 79,56 грн.;

травень 2000 79,56 грн.;

червень 2000 79,56 грн.;

липень 2000 80,30 грн.;

серпень 2000 80,30 грн.;

вересень 2000 80,30 грн.;

жовтень 2000 83,30 грн.;

листопад 2000 81,35 грн.;

грудень 2000 90,00 грн.;

січень 2001 90,00 грн.;

лютий 2001 102,00 грн.;

березень 2001 102,00 грн.;

квітень 2001 107,00 грн.;

травень 2001 107,00 грн.;

червень 2001 107,00 грн.;

липень 2001 107,00 грн.;

серпень 2001 117,00 грн.;

вересень 2001 117,00 грн.;

жовтень 2001 117,00 грн.;

листопад 2001 117,00 грн.;

грудень 2001 117,00 грн.;

січень 2002 129,00 грн.;

лютий 2002 129,00 грн.;

березень 2002 129,00 грн.;

квітень 2002 141,90 грн.;

травень 2002 141,90 грн.;

червень 2002 141,90 грн.;

липень 2002 141,90 грн.;

серпень 2002 141,90 грн.;

вересень 2002 141,90 грн.;

жовтень 2002 141,90 грн.;

листопад 2002 141,90 грн.;

грудень 2002 141,90 грн.;

січень 2003 141,90 грн.;

лютий 2003 141,90 грн.;

березень 2003 141,90 грн.;

квітень 2003 141,90 грн.;

травень 2003 141,90 грн.;

червень 2003 141,90 грн.;

липень 2003 150,00 грн.;

серпень 2003 150,00 грн.;

вересень 2003 150,00 грн.;

жовтень 2003 150,00 грн.;

листопад 2003 150,00 грн.;

грудень 2003 150,00 грн. (а.с.30).

21.09.2020 року позивач звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, у якій, викладаючи власну позицію щодо отриманих сум пенсії у періоді лютий 2000 року грудень 2003 року, просив сплатити заборгованість, яка склала 6193,03 гривні (а.с.35-41) за його розрахунком.

06.10.2020 року листом №9193-9055/С-02/8-1500/20 пенсійний орган повідомив позивача, що виплачені суми пенсії є вірними (а.с.42), розмір пенсії відповідає страховому стажу.

Не погоджуючись із зазначеним, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом, вимагаючи стягнення цієї суми заборгованості з відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч.1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, установленого законом.

Поряд із цим у ст.92 Конституції зазначено, що виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми й види пенсійного забезпечення (п.6).

Закон, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, це Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058).

Згідно ч.1 ст.27 Закону №1058 розмір пенсії за віком визначається за формулою:

П = Зп ? Кс, де:

П - розмір пенсії, у гривнях;

Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях;

Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.

Згідно ч.2 ст.5 Закону №1058 виключно цим Законом визначається мінімальний розмір пенсії за віком.

Згідно ч.1 ст.28 Закону №1058 мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.

У співвідношенні даної норми із положеннями ч.3 ст.46 Конституції України позивач стверджує, що у періоді лютий 2000 року грудень 2003 року він отримував пенсію у розмірі меншому за розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а тому різниця сум виплаченої фактично пенсії та розміру прожиткового мінімуму помісячно склали розмір заборгованості, яку позивач просить суд стягнути.

Згідно статті 1 Закону України «Про затвердження прожиткового мінімуму на 2000 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, склав 216,56 грн.

Згідно статті 1 Закону України «Про затвердження прожиткового мінімуму на 2001 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, склав 248,77 грн.

Згідно статті 1 Закону України «Про затвердження прожиткового мінімуму на 2002 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, склав 268 грн.

Згідно статті 1 Закону України «Про затвердження прожиткового мінімуму на 2003 рік» продовжено на 2003 рік дію статті 1 Закону України "Про затвердження прожиткового мінімуму на 2002 рік", тобто прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, склав 268 грн.

Різниця між значенням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, та фактично отриманою позивачем сумою пенсії за період лютий 2000 року грудень 2003 року склала 6193,03 грн.

Втім, суд не погоджується із наявністю підстав для нарахування заборгованості та її стягнення з огляду на таке.

На момент призначення позивачу пенсії та протягом періоду, в межах якого позивач вважає розміри виплаченої пенсії невірними, діяв Закон України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788).

Згідно ст.2 Закону №1788 За цим Законом призначаються трудові пенсії:

за віком;

по інвалідності;

в разі втрати годувальника;

за вислугу років.

Згідно ст.12 Закону №1788 право на пенсію за віком мають:

чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років;

жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Згідно ст.19 Закону №1788 пенсії за віком призначаються в розмірі 55 процентів заробітку (стаття 64), але не нижче мінімального розміру пенсії. За кожний повний рік роботи понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам пенсія збільшується на 1 процент заробітку, але не менш як на 1 процент мінімального розміру пенсії.

Працівникам, зайнятим на роботах, передбачених пунктом "а" статті 13 і статтею 14 цього Закону, за кожний рік роботи, яка дає право на пенсію на пільгових умовах, пенсія збільшується на 1 процент заробітку.

Мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі мінімального споживчого бюджету. В умовах кризового стану економіки та спаду виробництва мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі не нижче межі малозабезпеченості.

Мінімальний розмір пенсії за віком підвищується у зв`язку із збільшенням величини вартості мінімального споживчого бюджету чи межі малозабезпеченості.

Тобто, чинне на момент нарахування та виплати пенсії у лютому 2000 року грудні 2003 року законодавство не передбачало обумовлення мінімального розміру пенсії від розміру прожиткового мінімуму, встановленого на відповідний рік. Така залежність встановлена після прийняття Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який пов`язав мінімальний розмір пенсії із розміром прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (ст.28 Закону №1058).

Згідно п.1 Прикінцевих положень Закону №1058 цей Закон набирає чинності з 1 січня 2004 року, а тому підстав для застосування вказаних положень до періоду 2000-2003 роки немає.

Щодо посилання позивача на гарантії, встановлені ч.3 ст.46 Конституції України, суд зазначає таке.

Організовуючи в Україні систему соціального захисту, у тому числі пенсійного забезпечення, держава, діючи в межах допустимого розсуду, заклала основу самоврядності її функціонування (абз.2 ч.1 ст.58 закону №1058-IV), що базується на принципах, закріплених у ст.7 закону №1058-IV, серед яких заінтересованість кожної працездатної особи у власному матеріальному забезпеченні після виходу на пенсію, рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків щодо сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, диференціації розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу), солідарності та субсидування в солідарній системі.

Водночас, зважаючи на соціальну солідарність і справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення, держава нормативно встановлює передумови для визначення пропорційної взаємозалежності між участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок зазначеної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат.

У ч.3 ст.46 Конституції дослівно визначено гарантію, за якою «пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, установленого законом». Указане положення повторюється в ч.2 ст.7 закону №1058-IV.

Їхнє застосування в комплексному підході до аналізу системи соціального забезпечення в Україні визначає необхідність сукупного забезпечення державою рівня життя, не нижчого від прожиткового мінімуму, як через систему пенсійних, так і інших соціальних виплат («пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування»), а отже, як за рахунок солідарно-накопичувальної системи, так і коштів держбюджету в рамках виконання конституційних зобов`язань перед особою.

Таким чином, законодавство відмежовує поняття «пенсійні виплати» від інших соціальних виплат (допомог, доплат, надбавок та підвищення до зазначених виплат), виходячи з того, за рахунок яких коштів вони виплачуються (з коштів ПФУ з Накопичувального пенсійного фонду, який формується за рахунок пенсійних внесків, сплачених учасниками накопичувальної системи пенсійного страхування, чи за рахунок державного бюджету). Відповідно, від цього залежить, який орган є відповідальним за виплату.

Держава взяла на себе зобов`язання створити альтернативні компенсаторні механізми забезпечення достатнього рівня життя за рахунок системи гарантування права на соціальний захист на рівні, не нижчому від прожиткового мінімуму, установленого законом, шляхом виплати додаткових соціальних допомог, надання безоплатно соціальних послуг, безоплатного або з істотною знижкою отримання права на медичне забезпечення та придбання лікарських засобів, компенсації соціальних витрат тощо, а тому оцінка не може ґрунтуватися лише на підході порівняння абсолютного значення розміру конкретної пенсійної виплати, оскільки в межах реалізації соціальних прав особа користується й іншими видами допомоги від держави.

Отже забезпечення отримання громадянами прожиткового мінімуму забезпечується не виключно пенсійними виплатами, а також іншими соціальними виплатами, що прямо вказано у ст.46 Конституції України, а тому підстави вважати виплачену суму пенсії у заявленому періоді такою, що не відповідає нормам законодавства, відсутні.

Аналогічної позиції притримується Верховний Суд у постанові від 14.11.2019 року у справі №140/2958/16-а.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку відсутність підстав для задоволення позову, оскільки виплачена сума пенсії у періоді лютий 2000 року грудень 2003 року є вірною, а чинне на момент спірних правовідносин нормативно-правове регулювання не визначає встановлення розміру мінімального розміру пенсії від розміру прожиткового мінімуму, отже відповідач не допустив оскаржуваної бездіяльності, при цьому відповідач помилково вважає пропущеним строк звернення до суду з позовом, оскільки на вимоги щодо соціальних виплат цей строк не поширюється.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню відповідачем.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 263, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення суми заборгованості відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повне рішення складене 23.12.2020р. у зв`язку із перебуванням судді у відпустці та тимчасовою непрацездатністю до 17.12.2020р. включно.

Суддя М.М. Аракелян

.