Справа № 640/5658/20
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5658/20 Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Пилипенко О.Є., Собківа Я.М. за участю секретаря: Зуєнка Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області, Державної податкової служби України на рішення Окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області, Державної податкової служби України про скасування вимог про сплату боргу та рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області від 22 листопада 2019 року №Ф-166247-50 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 5 508,36 грн;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області від 17 лютого 2020 року №Ф-166247-50 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 8 262,54 грн;.

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової служби України від 10 січня 2020 року №1126/6/99-00-08-06-01-06.

У обґрунтування позову, позивач зазначив, що він одночасно є самозайнятою особою адвокатом та найманим працівником у Державному вищому навчальному закладі «Бердичівський коледж промисловості, економіки та права». Як за найманого працівника єдиний соціальний внесок за нього сплачує роботодавець, а як самозайнята особа він має право подати податкову звітність за 2019 рік до 01 травня 2020 року, оскільки станом на час звернення до суду з даним адміністративним позовом звітність ним не подавалась, податковий орган не мав підстав для винесення податкових вимог на підставі поданої податкової звітності.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 липня 2020 року позов задоволено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач документально підтвердив, що працює викладачем в Державному вищому навчальному закладі «Бердичівський коледж промисловості, економіки та праці», отже в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність. Також суд вказав, що предметом перевірки у рішенні ДПС України про результати розгляду скарги від 10 січня 2020 року №1126/6/99-00-08-06-01-06 стала правомірність нарахування, здійсненого органом державної податкової служби згідно податкових вимог про сплату недоїмки (боргу) від 22 листопада 2019 року №Ф-166247-50 та від 17 лютого 2020 року №Ф-166247-50 про сплату податкового боргу (недоїмки), щодо яких суд дійшов висновку про їх неправомірність та необхідність скасування, тому оскаржуване рішення про результати розгляду скарги, яке є предметом спору у даній справі, також є неправомірним та підлягає скасуванню.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачі подали апеляційні скарги, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

На думку скаржників, оскаржувані вимоги прийняті правомірно, оскільки на дату їх формування позивач не перебував у процесі припинення та не знятий з обліку як особа, яка забезпечує себе роботою самостійно.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач згідно рішення Ради адвокатів Житомирської області від 30 червня 1999 року, отримав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 30 червня 1999 року №265.

Позивач перебуває на обліку в ГУ ДПС у Житомирській області, як платник єдиного податку, якому встановлено ознаку провадження незалежної професійної діяльності 03 грудня 1999 року.

З 17 лютого 2020 року позивач перебуває на обліку у ГУ ДПС у Житомирській області, як фізична особа - підприємець (номер запису 2 016682).

ГУ ДПС у Житомирській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22 листопада 2019 року №Ф-166247-50, якою, відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, зобов`язано позивача сплатити недоїмку у сумі 5 508, 36 грн.

Також, 17 лютого 2020 року ГУ ДПС у Житомирській області винесено вимогу про сплату боргу №Ф-166247-50, якою, відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, зобов`язано позивача сплатити недоїмку у сумі 8 262, 54 грн.

Не погоджуючись із винесеними податковим органом вимогами, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку до ДПС України.

Рішенням ДПС України від 10 січня 2020 року №1126/6/99-00-08-06-01-06, якою податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22 листопада 2019 року №Ф-166247-50 залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями відповідачів, позивач звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржників, колегія суддів зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Питання провадження адвокатської діяльності регулюються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI (далі - Закон №5076-VI).

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №5076-VI передбачено, що адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).

Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою (частина перша статті 13 Закону №5076-VI).

Відносини, що виникають щодо нарахування та ведення обліку єдиного соціального внеску, врегульовані Законом України «Про збір та облік єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону №2464-VІ обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Частиною восьмою статті 9 Закону №2464-VІ передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року. Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи. Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

У підпункті 2 пункту 1 статті 7 Закону № 2464-VІ зазначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у даній справі, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, адвокатську діяльність вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску є провадження такою особою адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь - яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 160/3114/19.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , позивач:

- 11 вересня 1999 року прийнятий на роботу на посаду юриста до Бердичівського машинобудівного коледжу;

- 01 вересня 2002 року переведений на посаду викладача з 01 вересня 2002 року.

Відповідно до наказу від 28 березня 2000 року Бердичівський машинобудівний коледж перейменовано у Бердичівський політехнічний коледж.

Згідно з наказом від 03 жовтня 2008 року №02-1/149 Бердичівський політехнічний коледж перейменовано у Державний вищий навчальний заклад «Бердичівський коледж промисловості, економіки та праці».

Також, відповідно до довідки про доходи, виданої Державним вищим навчальним закладом «Бердичівський коледж промисловості, економіки та права» загальна сума доходу позивача за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року, за винятком аліментів, становить 128 131, 58 грн, з яких нараховано ЄСВ на заробітну плату у розмірі 28 188, 99 грн.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI ЄСВ - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI надано визначення поняттям: застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Як установлено абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці, а саме підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач працює викладачем в Державному вищому навчальному закладі «Бердичівський коледж промисловості, економіки та праці», то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 820/6324/17.

Крім того, висновки щодо протиправності подвійного оподаткування відповідають правовій позиції, викладеній у рішенні Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 520/3939/19.

Також суд першої інстанції правильно зазначив, що жодних доказів на підтвердження отримання позивачем доходу від зайняття адвокатською діяльністю у 2019 році відповідачем не надано, а позивач, станом на час винесення спірної податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) такої звітності не подавав.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано визнав протиправними та скасував вимоги про сплату недоїмки (боргу) від 22 листопада 2019 року №Ф-166247-50 та від 17 лютого 2020 року №Ф-166247-50 про сплату податкового боргу (недоїмки).

Щодо вимоги позивача про ) визнання протиправним та скасування рішення ДПС України від 10 січня 2020 року №1126/6/99-00-08-06-01-06, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 56.10 статті 56 Податкового кодексу України визначено, що рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, прийняті за розглядом скарги платника податків, є остаточними і не підлягають подальшому адміністративному оскарженню, але можуть бути оскаржені в судовому порядку.

Відповідно до пункту 1 розділу IX Порядку оформлення і подання скарг платниками податків та їх розгляду контролюючими органами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21 жовтня 2015 року №916, Контролюючий орган у разі розгляду скарги перевіряє правомірність та обґрунтованість рішення, що оскаржується, та приймає рішення про результати розгляду скарги. За результатами розгляду скарги контролюючий орган приймає одне з таких рішень: 1) повністю задовольняє скаргу платника податків та скасовує рішення контролюючого органу, яке оскаржується; 2) частково задовольняє скаргу платника податків та в окремій частині скасовує рішення контролюючого органу, яке оскаржується; 3) залишає скаргу без задоволення, а рішення контролюючого органу, яке оскаржується, без змін; 4) зменшує (збільшує) суму грошового зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки предметом перевірки у рішенні ДПС України про результати розгляду скарги від 10 січня 2020 року №1126/6/99-00-08-06-01-06 стала правомірність прийняття податковим органом вимог про сплату недоїмки (боргу) від 22 листопада 2019 року №Ф-166247-50 та від 17 лютого 2020 року №Ф-166247-50, які визнані судом протиправними, то оскаржуване рішення про результати розгляду скарги, яке є предметом спору у даній справі, також є неправомірним та підлягає скасуванню.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції про задоволення позову є законним та обґрунтованим і підстави для його скасування відсутні.

У контексті оцінки доводів апеляційних скарг апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи апеляційних скарг отримали достатню оцінку.

Згідно з ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області, Державної податкової служби України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 22 грудня 2020 року.

Головуючий суддяЛ.Т.Черпіцька
Судді: О.Є.Пилипенко
Я.М.Собків