Справа № 200/659/20-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2020-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2020 р. Справа№200/659/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,

встановив:

13 січня 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління ДПС у Донецькій області (далі відповідач, ГУ ДПС у Донецькій області), надісланий на адресу суду 08 січня 2020 року, в якому позивач просила:

- визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у Донецькій області про сплату боргу (недоїмки) від 20 грудня 2019 року № 29167-17 в сумі 10 387,48 грн.

Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.

20 січня 2020 року суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Недоліки позовної заяви позивач усунув у строк та у спосіб, що визначені судом.

27 січня 2020 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження в адміністративній справі № 200/659/20-а; вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановив строк для подання заяв по суті справи; витребував у відповідача докази.

Про відкриття провадження в адміністративній справі сторони повідомлені в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України), що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Ч. 2 ст. 262 КАС України визначено, якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

На підставі ч. 5 ст. 262 КАС України та у зв`язку з відсутністю клопотання будь-якої із сторін про розгляд справи в судовому засіданні, справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами прощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

П. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України установлений карантин.

В подальшому Кабінет Міністрів України продовжував дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», на всій території України з урахуванням епідемічної ситуації в регіоні.

Відповідно до п. 3 Розділу VІ «Прикінцеві положення» КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 47, 79, 80,114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки, в тому числі розгляду адміністративної справи, продовжуються на строк дії такого карантину.

Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

17 липня 2020 року набрав чинності Закон України від 18 червня 2020 року № 731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню конронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі Закон № 731).

Згідно з п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 731 процесуальні строки, які були продовжені відповідно п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

В п. 12 резолютивної частини ухвали від 30 червня 2020 року суд зазначив, що процесуальні строки, встановлені цією ухвалою, обчислюються з урахуванням положень п. 3 розділу VІ «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

27 липня 2020 року суд постановив ухвалу про витребування доказів, оскільки станом на цю дату ні відзив на позовну заяву, ні докази, витребувані ухвалою від 27 січня 2020 року, відповідачем надані не були.

Витребувані докази відповідач надав суду 17 серпня 2020 року.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач доводила, що вимога ГУ ДПС у Донецькій області від 20 грудня 2019 року № Ф-29167-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску є протиправною та підлягає скасуванню з таких підстав.

Позивач стверджувала, що як пенсіонер за віком та фізична особа-підприємець звільнена від сплати єдиного внеску в силу положень ч. 4 ст. 4 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464).

Також позивач вказувала на те, що платники єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих у населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, звільнені від виконання обов`язків платника єдиного внеску, встановлених ч. 2 ст. 6 Закону № 2464, на період проведення антитерористичної операції.

З огляду на викладене позивач просив задовольнити позов.

Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На виконання вимог ст. 90 КАС України суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС України кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

З 05 квітня 1994 року постійне місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить штамп про реєстрацію місця проживання, проставлений в її паспорті.

ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 08 грудня 1997 року, про що 19 листопада 2014 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі ЄДР) внесений запис за номером 2 271 017 0000 000799; в стані припинення підприємницької діяльності позивач не перебуває.

Місце проживання позивача як фізичної особи-підприємця за даними ЄДР: АДРЕСА_2 .

Основним видом господарської діяльності позивача є код КВЕД 47.89 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами.

Як платник податків ОСОБА_1 перебуває на обліку з 28 грудня 1997 року в ГУ ДПС у Донецькій області, Покровсько-Добропільське управління, Покровська ДПІ (м. Покровськ).

При цьому з 01 січня 2012 року позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку, про що свідчить свідоцтво платника єдиного податку серії А № 272700, видане Красноармійською об`єднаною державною податковою інспекцією Донецької області ДПС 07 червня 2012 року.

Як платник єдиного внеску ОСОБА_1 перебуває на обліку з 19 грудня 1997 року в ГУ ДПС у Донецькій області, Покровсько-Добропільське управління, Покровська ДПІ (м. Покровськ) за реєстраційним номером 05-32-11-2308/05323.

Ці обставини встановлені на підставі даних свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, відомостей ЄДР та ідентифікаційних даних позивача як платника податків та платника єдиного внеску.

Також судом встановлено, що в період з 03 лютого 1999 року по 03 квітня 2016 року ОСОБА_1 отримувала пенсію за вислугу років працівникам освіти, а з 04 квітня 2016 року їй довічно призначена пенсія за віком, що підтверджено довідкою Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 08 січня 2020 року № 303/02/25.

Суд зауважує, що в реєстраційних даних позивача як платника єдиного внеску, що перебувають в розпорядженні контролюючого органу, 03 лютого 1999 року проставлена відмітка про наявність статусу «пенсіонер за віком».

Відповідач Головне управління ДПС у Донецькій області (ідентифікаційний код: 43142826) зареєстроване як юридична особа 31 липня 2019 року.

В структуру ГУ ДПС у Донецькій області входить Покровсько-Добропільське управління (код ЄДРПОУ ВП: 43196688) без статусу юридичної особи.

20 грудня 2019 року ГУ ДПС у Донецькій області сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-29167-17, відповідно до якої станом на 30 листопада 2019 року у ОСОБА_1 існувала заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 10 387,48 грн (недоїмка, за відсутності штрафів та пені).

Як свідчить наданий відповідачем розрахунок, до вимоги включена недоїмка зі сплати єдиного внеску, що виникла за 2014-2016 роки, а саме:

22 квітня 2014 року нарахування єдиного внеску платникам, які обрали спрощену систему оподаткування, звітність від 22 квітня 2014 року, термін сплати 22 квітня 2014 року, нараховано 1 267,95 грн, сплачено 887,68 грн, борг 380,27 грн.

21 липня 2014 року нарахування єдиного внеску платникам, які обрали спрощену систему оподаткування, звітність від 21 липня 2014 року, термін сплати 21 липня 2014 року, нараховано 1 267,95 грн, борг 1 267,95 грн.

20 жовтня 2014 року нарахування єдиного внеску платникам, які обрали спрощену систему оподаткування, звітність від 20 жовтня 2014 року, термін сплати 20 жовтня 2014 року, нараховано 1 267,95 грн.

20 січня 2015 року нарахування єдиного внеску платникам, які обрали спрощену систему оподаткування, звітність від 20 січня 2015 року, термін сплати 20 січня 2015 року, нараховано 1 267,95 грн.

20 квітня 2015 року нарахування єдиного внеску платникам, які обрали спрощену систему оподаткування, звітність від 20 квітня 2015 року, термін сплати 20 квітня 2015 року, нараховано 1 267,95 грн.

20 липня 2015 року нарахування єдиного внеску платникам, які обрали спрощену систему оподаткування, звітність від 20 липня 2015 року, термін сплати 20 липня 2015 року, нараховано 1 267,95 грн.

19 жовтня 2015 року нарахування єдиного внеску платникам, які обрали спрощену систему оподаткування, звітність від 19 жовтня 2015 року, термін сплати 19 жовтня 2015 року, нараховано 1 323,47 грн.

19 січня 2016 року нарахування єдиного внеску платникам, які обрали спрощену систему оподаткування, звітність від 19 січня 2016 року, термін сплати 19 січня 2016 року, нараховано 1 434,51 грн.

19 квітня 2016 року нарахування єдиного внеску платникам, які обрали спрощену систему оподаткування, звітність від 19 квітня 2016 року, термін сплати 19 квітня 2016 року, нараховано 909,48 грн.

Розрахунок недоїмки, виключеної до вимоги, узгоджується з даними інтегрованої картки позивача як платника єдиного внеску.

27 лютого 2019 року ГУ ДПС у Донецькій області надіслало вимогу про сплату боргу на адресу ОСОБА_1 .

Позивач отримала цю вимогу 28 грудня 2019 року, що підтверджено відомостями онлайн-сервісу Укрпошти «Відстеження поштових відправлень» та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

Визначений ст. 25 Закону № 2464 десятиденний строк звернення до суду розпочався 29 січня 2019 року і спливав 08 січня 2020 року (останній день строку припадав на 07 січня 2020 року неробочий день).

До суду із вказаним позовом ОСОБА_1 звернулася 08 січня 2020 року, про що свідчать дані підприємства поштового зв`язку на конверті, в якому здійснено поштове підправлення.

Таким чином, позивач реалізувала своє право на звернення до суду з дотриманням строку, визначеного ст. 25 Закону № 2464.

IV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Норми права, на які посилалися сторони, які не застосував суд, та мотиви їх незастосування. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Висновки суду по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку, що передбачено ч. 2 ст. 2 КАС України.

Отже, вирішуючи по суті публічно-правовий спір, суд має перевірити відповідність оскаржуваної вимоги критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Ст. 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, система оподаткування, податки і збори.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464).

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску, що установлено ч. 2 ст. 2 Закону № 2464.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання соціальних виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Принципи збору та ведення обліку єдиного внеску визначає ст. 3 Закону № 2464; одним із таких принципів є законодавче визначення умов і порядку його сплати.

Платників єдиного внеску визначає ст. 4 Закону № 2464.

Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Щодо належності позивача до платників єдиного внеску в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464, тобто фізичних осіб-підприємців, та наявності в неї обов`язку сплачувати єдиний внесок суд зазначає таке.

Як було вказано вище, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, є платниками єдиного внеску.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 08 грудня 1997 року, на час виникнення спірних правовідносин державна реєстрація припинення ним підприємницької діяльності проведена не була, про що свідчать дані ЄДР.

Як платник єдиного внеску ОСОБА_1 перебуває на обліку з 19 грудня 1997 року.

З 01 січня 2012 року позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Отже, позивач як фізична особа-підприємець, який обрав спрощену систему оподаткування, є платником єдиного внеску відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464.

Законом України від 07 липня 2011 року № 3609-VI «Про внесення змін до Податкового кодексу та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України», який набув чинності з дня, наступного за днем його опублікування в газеті «Голос України» від 05 серпня 2011 року № 188, а саме з 06 серпня 2011 року, ст. 4 Закону № 2464 доповнена ч. 4 наступного змісту: «Особи, зазначені у п. 4 ч. 1 цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування».

До ч. 4 ст. 4 Закону № 2464 вносилися зміни Законом України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій».

Так, на підставі Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01 січня 2017 року, у першому реченні ч. 4 ст. 4 Закону № 2464 виключені слова «які обрали спрощену систему оподаткування».

На підставі Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», який набрав чинності 11 жовтня 2017 року, перше речення ч. 4 ст. 4 Закону № 2464 викладено в такій редакції:

«4. Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу».

В постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 814/779/17 Велика Палата Верховного Суду навела такі висновки:

«… визначення статусу «пенсіонера за віком» передбачає необхідність отримання особою саме страхової виплати у формі пенсії. Водночас, із проаналізованих положень законодавства не можна зробити висновок про пряму нормативну вказівку щодо обов`язкового виду страхової виплати, яку повинна отримувати особа, що досягла пенсійного віку, для застосування норми про звільнення від сплати єдиного внеску.

Сьогоднішній стан системи пенсійного забезпечення, яке здійснюється в межах солідарно-накопичувальної системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (першого-другого рівнів), не передбачає прямого взаємозв`язку між розміром сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що розраховується і сплачується виходячи з нормативного закріплення бази у статті 7 Закону № 2464-VI, та розміром пенсійних виплат.

Водночас, зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між особистою участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат. А тому, частина четверта статті 4 Закону № 2464-VI передбачає сплату єдиного внеску особою, яка отримує виплати за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування при досягненні віку, визначеного статтею 26 Закону № 1058-IV, виключно на добровільних засадах.

Частина перша статті 10 Закону № 1058-IV надає можливість особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), обрати для призначення один із цих видів пенсії.

Обраний особою, яка досягла пенсійного віку, вид пенсії може зумовлювати різницю у підходах до визначення її правового статусу лише у межах питань призначення і виплати відповідного виду пенсії.

Частинами першою та другою статті 24 Конституції України визначено загальний стандарт рівності та заборони дискримінації, що є важливим елементом забезпечення верховенства права. Так, цими нормами визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року) (п.п. 48-49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні» пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивну, обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належним та необхідним. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

Таким чином, різний вид пенсії, обраний згідно із законодавством особами, які досягли пенсійного віку (встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV), не може вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо застосування звільнення від сплати єдиного внеску для непрацездатних осіб одного й того ж виду.

…

Отже, частина четверта статті 4 Закону № 2464-VI встановлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами за віком, незалежно від того, на підставі якого закону особа набула статусу пенсіонера за віком, будь-то на пільгових умовах, чи набула вона певного віку відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV. Цією нормою не визначено обмежень щодо виду пенсії, яку повинна отримувати особа, яка звільняється від сплати єдиного внеску».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем; пенсійного віку, визначеного ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» досягла у 2007 році; з 03 лютого 1999 року по 03 квітня 2016 року отримувала пенсію за вислугу років, з 04 квітня 2016 року отримує пенсію за віком.

Таким чином, як платник єдиного внеску в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 ОСОБА_1 звільнена від сплати єдиного внеску за себе на підставі положень ч. 4 ст. 4 цього Закону.

Виходячи з встановлених судом фактичних обставин, застосувавши до спірних правовідносин наведені вище норми матеріального права з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку, що вимога ГУ ДПС у Донецькій області від 20 грудня 2019 року № Ф-29167-17 про сплату боргу (недоїмки) підлягає визнанню протиправною та скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.

З приводу доводів позивача, які ґрунтуються на положеннях п. 9-4 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464, суд зазначає таке.

Відповідно до абз. 1 п. 9-4 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464 платники єдиного внеску, визначені ст. 4 Закону № 2464, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених ч. 2 ст. 6 Закону № 2464, на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

ОСОБА_1 звільнена від сплати єдиного внеску за себе як фізична особа-підприємець та пенсіонер за віком на підставі ч. 4 ст. 4 Закону № 2464.

Як наслідок, формування та направлення позивачу вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 20 грудня 2019 року № Ф-29167-17 є протиправними діями контролюючого органу безвідносно до того, чи перебуває платник єдиного внеску на обліку в органі доходів і зборів, розташованому на території населеного пункту, визначеного переліком, зазначеним у ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, чи ні.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн (квитанція від 20 січня 2020 року).

Оскільки позовні вимоги задоволені, судові витрати позивача про сплаті судового збору підлягають присудженню на користь останнього за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Донецькій області.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Головного управління ДПС у Донецькій області (ідентифікаційний код: 43142826, місцезнаходження: 87515, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Італійська, буд. 59) про визнання протиправною і скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Донецькій області від 20 грудня 2019 року № Ф-29167-17 про сплату боргу (недоїмки).

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Донецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

6. Повне судове рішення складено 18 серпня 2020 року.

Суддя Т.О. Кравченко