Справа № 380/6852/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/6852/20 пров. № А/857/15139/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу приватного виконавця Михайловського Сергія Володимировича на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Михайловського Сергія Володимировича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя у І інстанції Хома О.П.,

час ухвалення рішення 16 год 41 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 05 листопада 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

21 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця Михайловського Сергія Володимировича (далі Приватний виконавець) від 27 липня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди, яка була винесена в межах виконавчого провадження № 57755841.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року у справі № 380/6852/20 позов ОСОБА_1 було задоволено повністю.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем у постанові про відкриття виконавчого провадження № 57755841 визначено основну винагороду приватного виконавця у вигляді 10 відсотків від суми коштів, що підлягала стягненню, що становить 84175,27 грн. Водночас, спірна постанова про стягнення з боржника основної суми винагороди не містить розрахунку такої винагороди. Матеріали виконавчого провадження № 57755841 містять докази на підтвердження вчинення приватним виконавцем виконавчих дій, спрямованих на виконання судового рішення, однак не містять доказів щодо фактично стягнутих у зв`язку з цим сум.

Окрім того, судом встановлено, що виконавче провадження № 57755841 не завершено, а виконавчі дії у такому виконавчому провадженні тривають. Сам факт того, що виконавче провадження № 57755841 не завершено, свідчить про те, що виконавчий лист №467/2571/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 841752,71 грн відповідачем не виконано. Тому у відповідача не було правових підстав для прийняття спірної постанови.

У апеляційному порядку постанову суду першої інстанції оскаржено Приватним виконавцем, який просить його скасувати та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова відповідає нормам Закону України «Про виконавче провадження». При цьому зазначає, що основна винагороди стягується Приватним виконавцем пропорційно до стягнутих сум при виконанні рішення суду. Тому її фактичний розмір перебуває у прямій залежності від виконання рішення суду, а не від суми, визначеної у постанові про відкриття виконавчого провадження, та у постанові про стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Представник Приватного виконавця у судовому засіданні апеляційного суду підтримав подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов у повному обсязі.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, Приватним виконавцем 21 листопада 2018 року було відкрито виконавче провадження № 57755841 з виконання виконавчого листа № 467/2571/15-ц, виданого Сихівським районним судом міста Львова 01 грудня 2017 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 837 976,91 грн та судового збору у сумі 3775,80 грн, а всього 841 752,71 грн.

У пункті 3 резолютивної частини вказаної постанови відповідачем визначено виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 84175,27 грн, яку належить стягнути з боржника.

Відповідачем у межах виконавчого провадження № 57755841 вчинялись такі виконавчі дії:

- винесено постанову про арешт майна боржника від 21 листопада 2018 року ВП № 57755841;

- направлено до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» вимогу щодо надання інформації про наявність нерухомого майна, що зареєстровано боржником від 28 листопада 2018 року № 200;

- винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 05 грудня 2018 року ВП № 57755841;

- направлено запит до ЛМВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області від 05 грудня 2018 року № 204 про надання вичерпної інформації з державного реєстру актів цивільного стану щодо реєстрації шлюбу або розірвання такого відносно ОСОБА_1 ;

- направлено звернення до Сихівського районного суду м. Львова з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, від 11 грудня 2018 року № 220;

- направлено вимогу до ЛКП «Стимул-Сихів» від 12 грудня 2018 року про надання довідки по формі № 2 щодо зареєстрованих осіб за адресою АДРЕСА_1 ;

- направлено вимогу до ЛКП «Стимул-Сихів» від 26 червня 2020 року ВП№57755841/396 про повідомлення банківських реквізитів для перерахунку коштів, що знаходяться на рахунку виконавця;

- винесено постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження від 27 липня 2020 року ВП № 57755841.

Як слідує з матеріалів справи, боржником у виконавчому провадженні № 57755841 ОСОБА_1 оскаржувались:

- постанова про відкриття виконавчого провадження від 21 листопада 2018 року;

- постанова про арешт майна боржника від 21 листопада 2018 року;

- постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 05 грудня 2018 року ВП № 57755841.

За результатами такого оскарження всі постанови залишено без змін.

Окрім того, у межах вказаного виконавчого провадження Приватним виконавцем 27 листопада 2020 року винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди, якою стягнуто з боржника ОСОБА_1 84175,27 грн основної винагороди.

Не погодившись із винесенням постанови від 27 липня 2020 року ВП № 57755841 про стягнення основної винагороди, ОСОБА_1 за захистом своїх прав звернулася до суду з адміністративним позовом, що розглядається.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Приписами частини 1 статті 5 цього Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону № 1404-VІІІ заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно із частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

При цьому частиною 5 статті 26 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Як визначено частиною 1 статті 42 Закону № 1404-VІІІ, кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Згідно з частиною 3 статті 45 Закону № 1404-VІІІ основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

При цьому частиною 4 статті 27 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Як передбачено частиною 3 статті 40 Закону № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів від 02 червня 2016 року № 1403-VІІІ (далі Закон № 1403-VІІІ) за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода, яка складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина 3 статті 31 Закону № 1403-VІІІ).

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина 4 статті 31 Закону № 1403-VІІІ).

При цьому частиною 5 статті 31 Закону № 1403-VІІІ визначено, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина 6 статті 31 Закону № 1403-VІІІ).

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина 7 статті 31 Закону № 1403-VІІІ).

На реалізацію приписів статті 31 Закону № 1403-VІІІ постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі Порядок № 643).

Згідно з пунктом 19 Порядку № 643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Таким чином, за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на виконанні у Приватного виконавця перебуває виконавче провадження № 57755841 з виконання виконавчого листа № 467/2571/15-ц, виданого Сихівським районним судом міста Львова 01 грудня 2017 року, що містить вимоги майнового характеру.

У постанові про відкриття виконавчого провадження № 57755841 приватним виконавцем визначено основну винагороду у вигляді 10 відсотків від суми коштів, що підлягала стягненню, що становить 84175,27 грн.

При цьому у оскаржуваній постанові про стягнення з боржника основної суми винагороди у порушення приписів частини 7 статті 31 Закону № 1403-VІІІ розрахунок такої винагороди відсутній, на що доречно звернув увагу суд першої інстанції.

Одночасно суд першої інстанції при вирішенні спору правомірно врахував те, що виконавче провадження № 57755841 не завершено, що свідчить про те, що виконавчий лист № 467/2571/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 841 752,71 грн відповідачем не виконано.

Відтак, слід погодитись із висновком суду першої інстанції, що оскільки підставою для стягнення основної винагороди у межах виконавчого провадження є здійснення приватним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум і основна винагорода обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум, то спірна постанова наведеним приписам закону не відповідає.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 272, 287, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу приватного виконавця Михайловського Сергія Володимировича залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року у справі № 380/6852/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 23 грудня 2020 року.