Справа № 560/5051/20
Суддя: Тарновецький І.І.
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/5051/20
РІШЕННЯ
іменем України

22 грудня 2020 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Тарновецького І.І. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2018 по 25.06.2020 включно;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , із розрахункового рахунку, з якого здійснюється виплата грошового забезпечення військовослужбовців, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2018 по 25.06.2020 включно в розмірі 222242,72 грн. за КВЕД 2112 "Грошове забезпечення військовослужбовців".

В обґрунтування позову вказує, що станом на день звільнення відповідач не провів з ним розрахунків індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 27.09.2018 включно та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 2015 по 2018. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.01.2020 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2015-2018 роках дні додаткової відпуски, як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону №3551-ХІІ, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. На виконання рішення суду кошти в розмірі 20819,02 грн. були перераховані на банківський рахунок позивача лише 11.06.2020.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.01.2020 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 27.09.2018. На виконання рішення суду кошти в розмірі 5038,34 грн. були перераховані на банківський рахунок позивача лише 25.06.2020.

На звернення позивача до Військової частини НОМЕР_1 із проханням виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2018 по 25.06.2020 включно, відповідач відмовив у задоволенні поданої заяви у зв`язку із відсутністю на це законних підстав.

Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених соціальних прав.

Ухвалою від 07.09.2020 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

На адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому Військова частина НОМЕР_1 просить у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що відсутні підстави стверджувати, що положення статей 116, 117 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Відповідач звертає увагу, що звільнення позивача з військової служби відбулося без будь-яких зауважень з боку позивача та спорів щодо суми виплати, у зв`язку з цим, позовні вимоги позивача є необґрунтованими. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

12.11.2020 відповідач подав клопотання, в якому просить зупинити провадження у справі до набрання законної сили рішенням Верховного Суду по справі 240/532/20. Враховуючи те, що Верховним Судом у справі №240/532/20 не переглядається судове рішення у подібних правовідносинах, суд вважає, що підстав для зупинення провадження немає, тому відмовляє в задоволенні клопотання.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі обставини справи, перевіривши їх дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданого 26 жовтня 2002 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.09.2018 №215 капітана ОСОБА_1 , офіцера з мобілізаційної роботи, звільнено з військової служби у запас за пунктом "Б" пункту 2 (за станом здоров`я) частини 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, вважати, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік в Хмельницький ОМВК Хмельницької області.

Відповідно до вищевказаного наказу позивача з 27.09.2018 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів грошового забезпечення.

У зв`язку з неотриманням індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 27.09.2018 включно та грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018, позивач звертався до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.01.2020 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2015-2018 роках дні додаткової відпуски, як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону №3551-ХІІ, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання цього рішення суду, військова частина НОМЕР_1 нарахувала належну суму компенсації за невикористані у 2015-2018 роках дні додаткової відпуски в сумі 20819,02 грн. та виплатила її 11.06.2020, що підтверджується випискою від 11.06.2020 по картці/рахунку АТ "Ощадбанк".

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.01.2020 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 27.09.2018.

На виконання цього рішення суду, військова частина НОМЕР_1 нарахувала належну суму індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 27.09.2018 включно в сумі 5038,34 грн. та виплатила її 25.06.2020, що підтверджується випискою від 25.06.2020 по картці/рахунку АТ "Ощадбанк".

Позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27.09.2018 по 25.06.2020.

За результатом розгляду поданої заяви, позивач отримав від Військової частини НОМЕР_1 відповідь №2913 від 22.07.2020, в якій зазначено, що у вказаній виплаті відмовлено, через відсутність законних на це підстав.

Вважаючи бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправно щодо несвоєчасної виплати при звільненні зі служби індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 20.03.2018 включно та компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки як учасник бойових дій за період з 2015-2018, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2018 по 25.06.2020 включно в розмірі 222242,72 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Таким чином, суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Необхідно зазначити, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справа № 2340/4192/18.

Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача про те, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили військову службу, не передбачена спеціальним законодавством, а дія норм КЗпП України на них не поширюється, оскільки такі спростовуються наведеними вище мотивами.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Суд звертає увагу, що вина відповідача встановлена Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.01.2020 у справі № 560/3681/19, яким адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані у 2015-2018 роках дні додаткової відпуски, як учаснику бойових дій та Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.01.2020 у справі №560/3685/19, яким адміністративний позов задоволено та визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 27.09.2018.

Зважаючи на приписи частини другої статті 116 КЗпП України, відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення в повному обсязі у день звільнення - 27.09.2018, проте виконав свій обов`язок зі сплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 27.09.2018 включно лише 25.06.2020, а зобов`язання щодо виплати позивачу грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2018 виконав лише 11.06.2020.

Враховуючи, що працівникові не виплачена належна йому частина грошового забезпечення в день звільнення, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними.

При цьому, суд звертає увагу на те, що як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Згідно з абзацом 1 пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 пункту 2 два Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту два Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки позивача звільнено з військової служби у запас з 27.09.2018, а виплата індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 27.09.2018 включно військовою частиною здійснена лише 25.06.2020, строк затримки розрахунку складає - 435 днів.

Виплату грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2018 відповідач здійснив лише 11.06.2020, тобто строк затримки розрахунку складає - 425 днів.

В матеріалах справи міститься довідка Військової частини НОМЕР_1 про середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця в якій зазначено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 369,05 грн.

Разом з тим, суд встановив, що позивач не погоджується із розміром середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця (369,05 грн.) згідно вказаної вище довідки Військової частини НОМЕР_1 та наполягає на застосуванні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця (512,08 грн.).

Досліджуючи матеріали справи, суд зазначає, що відповідно до пункту 7 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам від 07.06.2018 №260 визначено, що розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Враховуючи викладене, суд вважає безпідставним та необґрунтованим твердження позивача про те, що визначення середньоденного розміру грошового забезпечення визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Суд звертає увагу, що у випадках, передбачених чинним законодавством (в даному випадку Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам від 07.06.2018 №260), середньоденний розмір грошового забезпечення визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число календарних днів за цей період.

Тому, суд бере до уваги довідку Військової частини НОМЕР_1 про середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця в якій зазначено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 369,05 грн.

Суд звертає увагу, що Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 (справа №6-113цс16) дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

При вирішенні даної справи, суд вважає за можливе врахувати висновки Верховного Суду України від 27.04.2016 по справі №6-113цс16, застосувавши принцип співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.

Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 по справі №825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц.

При цьому, суд звертає увагу на те, що при розмірі невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 27.09.2018 включно в сумі 5038,34 грн., та грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2018 в розмірі 20819,02 грн., позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 222242,72 грн., що набагато перевищує розмір невиплаченої індексації та грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, а тому суд вважає на можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.

Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 5038,34 грн./160536,75 грн. (індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 27.09.2018 включно/середній заробіток за весь час затримки розрахунку (369,05*435 днів)) = 0,03.

Разом з тим, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 20819,02 грн./156846,25 грн. (компенсація за невикористанні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018/середній заробіток за весь час затримки розрахунку (369,05*425 днів)) = 0,13.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 369,05 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,03 х 435 (дні затримки розрахунку) = 4816,10 грн. - за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 27.09.2018 включно в сумі 5038,34 грн.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 369,05 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,13 х 425 (дні затримки розрахунку) = 20390,01 грн. - за затримку виплати компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2018 в розмірі 20819,02 грн.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 25206,11 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 806/345/16, у постанову Верховного суду від 03.10.2019 у справі №813/1180/18.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності оскаржуваних дій.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності за правилами статті 90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, як учасник бойових дій, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2018 по 25.06.2020 включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2018 по 25.06.2020 включно, в розмірі 4816 (чотири тисячі вісімсот шістнадцять) грн. 10 коп. - за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 27.09.2018 включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2018 по 25.06.2020 включно, в розмірі 20390 (двадцять тисяч триста дев`яносто) грн. 01 коп. - за затримку виплати компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2018.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати в порядку статті 139 КАС України розподілу між сторонами не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 )

Головуючий суддя /підпис/ І.І. Тарновецький

"Згідно з оригіналом"
Суддя І.І. Тарновецький