Справа № 640/19354/19
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року м. Київ № 640/19354/19

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ,

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

у жовтні 2019 ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до п. «а» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на його заяву, подану разом з додатками 12.03.2019р.

- визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, яка виразилась у непризначені ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на його заяву, нарахувати та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі заяви, поданої з додатками, з часом її подання та з урахуванням у тому числі довідок про підтвердження наявного виробничого стажу для призначення пенсії;

-зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві подати у місячний строк звіт про виконання судового рішення, відповідно до ч.1 ст. 382 КАС України.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що за час своєї трудової діяльності набув право на призначення пенсії на пільгових умовах згідно вимог чинного законодавства. У серпні 2019 року звернувшись до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зі заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах до Списку №1, для проведення попереднього розрахунку щодо права на пенсію за вислугу років відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» Однак 20.08.2019 року позивач отримав формальну відмову, оскільки його страховий стаж становить 24 роки 3 місяці 1 день, що є недостатньо для призначення пенсії за віком. Після чого позивач повторно звернувся до відповідача з заявою, про призначення пенсії, однак знову отримав формальну відповідь, що подані ним довідки про періоди роботи, видані органами Донецької народної республіки, недійсні і не враховуються до призначення пенсії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.10.2019 відкрито провадження у справі та призначено розгляд в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

Відповідач надіслав до суду відзив, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог, з огляду на те, що за документами, які відповідають вимогам чинного законодавства, загальний страховий стаж позивача складає 24 роки 3 місяці 1 день. Відтак, враховуючи відсутність у позивача необхідного страхового стажу (26 років) на дату досягнення пенсійного віку, підстави для призначення пенсії у 60 років, згідно із заявою від 16.08.2019 та відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відсутні. При цьому, відповідачем наголошено на тому, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» органи державної влади м. Донецька та м. Макіївки тимчасово не здійснюють свої повноваження, а тому довідки, видані організаціями, які знаходяться на тимчасово окупованій території і не перереєструвались на території підконтрольній органам державної влади України не можуть бути взяті до уваги при обчисленні страхового стажу для призначення пенсії. Також зауважили, що позивач не звертався до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п «а» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення`і рішення з цих підстав відповідачем не приймалось.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, зазначає наступне.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, зареєстрований в АДРЕСА_1 , а проживає АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою від 8.11.2018р. № .

18.06.2019 р. позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатами розгляду вказаної заяви разом з доданими до неї документами Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято рішення від 16.08.2019 №38, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки за документами, які відповідають вимогам чинного законодавства, загальний страховий стаж позивача складає 24 роки 3 місяці 1 день, що є недостатнім для призначення такої пенсії.

Про вказані обставини відмови у призначенні пенсії за віком позивачу повідомлено листом від 20.08.2019 №186057/03, копія якого наявна у матеріалах справи.

16.08.2019 року позивач повторно звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатами розгляду заяви від 16.08.2019 року позивач одержав від відповідача лист № 208199/02 від 23.09.2019 року, яким останнього повідомлено, що надана ним довідка №21 від 09.04.2019 видана підприємством, яке знаходиться на тимчасово окупованій території України, а тому підстав для зарахування періоду роботи за зазначеною довідкою немає.

Позивач не погоджуючись з рішенням та бездіяльністю відповідача звернувся з позовом до адміністративного суду, оскільки вважає, що таким чином відповідач порушує його пенсійні права.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Нормативно-правовим актом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності, зокрема, наступного страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

До стажу роботи зараховується також, зокрема, будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

У силу ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та ч. 1 ст. 48 Кодексу законів про працю України, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (надалі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії довідки №21 від 09.04.2019, остання підтверджує періоди роботи позивача в Єнакіївській автомобільний школі ДОСААФ з 13.07.1982р .по серпень 1987рю та з червня 1991р. по листопад 1991р. на посаді майстра виробничого навчання.

Разом з тим, з наявної в матеріалах справи відповіді відповідача на звернення позивача від 16.08.2019 року вбачається, що дана довідка не була прийнята відповідачем для зарахування позивачу страхового стажу та призначення пенсії, оскільки на переконання відповідача, документи які видані підприємствами на непідконтрольній Україні території не приймаються для зарахування страхового стажу.

Суд не погоджується з такими доводами відповідача та зауважує таке.

До вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН, згідно з якими, документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (надалі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верхового Суду від 22.10.2018 у справі №235/2357/17, від 18.04.2019 у справі №344/16404/16-а, від 21.02.2020 у справі №701/1196/16-а.

За встановлених обставин, суд вказує, що оскільки надані позивачем документи підтверджують його роботу в Єнакіївській автомобільний школі ДОСААФ з 13.07.1982р .по серпень 1987р та з червня 1991р. по листопад 1991р. на посаді майстра виробничого навчання, вказані періоди роботи повинні бути зараховані до стажу роботи позивача, необхідного для призначення пенсії.

Як наслідок встановленого, суд дійшов до висновку про протиправну бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»

Разом з тим, враховуючи характер спірних правовідносин та наявні у матеріалах справи докази, суд вказує, що належним способом захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до його заяви від 16.08.2019, з урахуванням викладених у даному рішенні висновків.

Стосовно вимог позивача, про визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до п. «а» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на його заяву, подану разом з додатками 12.03.2019р., суд зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято рішення від 16.08.2019 №38, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки за документами, які відповідають вимогам чинного законодавства, загальний страховий стаж позивача складає 24 роки 3 місяці 1 день, що є недостатнім для призначення такої пенсії.

Разом з тим, судом не встановлено і матеріали справи не містять доказів, що позивач звертався до відповідача з заявою про призначення йому пенсії відповідно до п. «а» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і відповідачем такого рішення не приймалось, а тому вимоги позивача в цій частині не доведені і не підлягають задоволенню.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві подати у місячний строк звіт про виконання судового рішення, відповідно до ч.1 ст. 382 КАС України, суд зазначає таке.

Так, ч. 1 ст.382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Аналіз вказаної правової норми дає суду підстави стверджувати, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суду є правом суду, а не обов`язком.

Згідно зі ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

При цьому, відповідно до ч. 2 до ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З вищевикладеного вбачається, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, що забезпечується через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», а відтак суд не вбачає правових підстав для встановлення судового контролю за виконанням даного судового рішення.

Доказів на підтвердження факту того, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення, яке набрало законної сили до суду не надано, з огляду на що суд приходить до висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, присудженню на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі 384,20 грн.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 3, 5-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

3.Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 16.08.2019 року.

4.В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати у розмірі 384,20 грн. (трьохсот вісімдесяти чотирьох грн. 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16).

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 255 КАС України та може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська