Справа № 303/4908/20
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2020-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 303/4908/20 пров. № А/857/14472/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Макарика В.Я.,

при секретарі судового засідання: Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі- ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 вересня 2020 року у справі №303/4908/20 за адміністративним позовом Мукачівського прикордонного загону (військової частини НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі- ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця за межі території України (головуючий суддя першої інстанції Куцкір Ю.Ю., час ухвалення 15 год. 57 хв., місце ухвалення м. Мукачево, дата складання повного тексту 09.09.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

Мукачівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до суду із позовною заявою до громадянина Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі- ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця за межі території України.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02.09.2020 року на південній околиці н.п. Широке Виноградівського району Закарпатської області, у контрольованому прикордонному районі, співробітниками головного оперативно-розшукового відділу Мукачівського прикордонного загону спільно з працівниками Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області в результатів перевірки автомобіля марки «Volkswagen Jetta», р/н НОМЕР_2 , було виявлено громадянина Шрі- ОСОБА_1 , який перебував в салоні транспортного засобу разом з двома громадянами Шрі-Ланки та одним громадянином Бангладеш. В ході опитування було встановлено, що відповідач здійснив спробу незаконного, поза пунктами пропуску, перетину державного кордону, без документів, що посвідчують особу, у складі групи осіб. Своїми діями вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. В подальшому його було затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення. В ході з`ясування обставин правопорушення було встановлено, що відповідач до України потрапив незаконно, поза пунктами пропуску через державний кордон. Державу Україну використовував виключно, як країну транзиту, тому наміру залишитись в Україні для подальшого життя не мав. До центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, не звертався, а навпаки, свідомо використовуючи підроблені документи, намагався незаконно перетнути державний кордон, щоб потрапити до країн Європейського Союзу. Відповідач підстав для законного перебування на території України не має, оскільки у нього відсутні документи, що підтверджують законність перебування в Україні, не має документів, що посвідчують особу та дають право виїзду з України, українською мовою не володіє, родичів на території України, які б могли надати допомогу у повернення до країни походження не має, коштів достатніх для повернення до країни походження та для внесення застави не має.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 вересня 2020 року позов задоволено. Примусово видворено за межі України громадянина Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. Зокрема доводи апелянта зводяться до того, що позивач, прийнявши рішення про примусове повернення за межі України іноземця або особи без громадянства, не надав можливості його виконати, встановивши лише один день для його виконання. Відповідач зазначає, що позивач не надав доказів того, що відповідач ухилявся від виконання рішення про примусове повернення. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання.

Відповідно до ч. 1 ст. 268 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

З врахуванням вищенаведеного, та у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 268 КАС України розгляд справи проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 02.09.2020 року на південній околиці н.п. Широке Виноградівського району Закарпатської області, у контрольованому прикордонному районі, співробітниками головного оперативно-розшукового відділу Мукачівського прикордонного загону спільно з працівниками Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області в результатів перевірки автомобіля марки «Volkswagen Jetta», р/н НОМЕР_2 , було виявлено громадянина Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі- ОСОБА_1 .

Документів, що підтверджують законність перебування на території України відповідач не мав.

02.09.2020 року стосовно відповідача складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

03.09.2020 року позивач прийняв рішення про примусове повернення за межі України іноземця або особи без громадянства громадянина Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі- ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що у відповідача відсутній паспортний документ, який дає право на перетин державного кордону України, українською мовою не володіє, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження не має, то відповідач не зможе самостійно виконати рішення про примусове повернення, а ухилятиметься від виконання такого.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України врегульовано ст.288 КАС України.

Частиною 1 ст.288 КАС України встановлено, що позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 26 вказаного Закону регламентовано порядок примусового повернення іноземців та осіб без громадянства.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Тобто примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

При цьому, обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом 21.11.2018р. у справі №491/807/17.

Як видно із матеріалів справи, рішення про примусове повернення іноземця оголошено за участю перекладача з одночасним роз`ясненням права на його оскарження, що підтверджено підписом відповідача та перекладача на тексті вказаного рішення.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено випадки, коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України.

Згідно з ч.1-5 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Підставами для подання позову про примусове видворення іноземців є: невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення; наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, крім випадків затримання іноземця за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та його передачі прикордонним органам суміжної держави; якщо іноземці, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, не мають законних підстав для перебування на території України та якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких осіб відсутній договір про реадмісію; якщо іноземець, стосовно якого прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не виїхав з України протягом місяця з дня отримання копії такого рішення, за винятком випадків, коли особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, - до набрання рішенням суду законної сили.

Особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Апеляційний судом встановлено, що видворення не підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки доказів існування будь-яких загроз життю, здоров`ю, свободі в країні походження суду не встановлено як за даними відповідача, його представника так і за даними загальновідомих джерел.

Крім того, колегія суддів вважає зазначити, що законодавець встановив дві альтернативні причини для видворення іноземця. Одною з них є наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилитимуться від виконання такого рішення.

Так, на дату прийняття рішення про видворення та надання часу для добровільного повернення в країну походження Громадянина Соціалістичної Республіки Шрі- ОСОБА_1 не мав: постійного місця проживання на території України; законного джерела для існування та фінансових ресурсів для самостійного виїзду з території України; оригіналу документу, що посвідчує його особу та документу щодо законності перебування на території України, що дає відповідачу можливість самостійно на законних підставах перебувати на території України та безперешкодно покинути її територію у встановлений у рішенні строк; родичів, які б могли надати допомогу у повернені до країни походження.

При цьому, відповідач у складі групи осіб мав намір незаконно перетнути державний кордон з України в Словацьку Республіку.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта, що позивач не надав фактичної можливості самостійно покинути територію України, оскільки Громадянин Соціалістичної Республіки Шрі- ОСОБА_1 за приведених обставин фактично у термін наданий для добровільного залишення території України не в змозі був самостійно виїхати за межі території України, а поведінка останнього та фактичні обставини свідчать, що він немає відповідного бажання на повернення в країну походження.

Щодо доводів апелянта, що йому не повідомлено належним чином про можливість оскарження рішення про примусове повернення та не з`ясовано потребу в залученні правника, колегія суддів також не бере до уваги, оскільки зібраними у справі доказами підтверджуються обставини того, що зміст рішення про примусове видворення оголошено відповідачу як і можливість його оскарження за участю перекладача. Намір щодо оскарження такого рішення останній не висловлював. Підтвердженням вказаних обставин є відповідні підписи відповідача та перекладача на тексті рішення про примусове повернення.

Крім того, колегія суддів враховує ту обставину, що відповідач в установленому законом порядку не звертався із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відсутні докази, що в країні походження останній піддавався переслідуванням за політичні чи релігійні переконання, расові або етичні ознаки тощо.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки громадянин Соціалістичної Республіки Шрі-Ланки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 порушив вимоги ст. 204-1 КУпАП, ст. ст. 4,9,16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що є підставою для примусового видворення за межі території України.

Інші доводи які викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновки колегії суддів.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі- ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року у справі №260/1583/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Н. В. Бруновська
В. Я. Макарик