Справа № 620/334/20
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2020-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 620/334/20

адміністративне провадження № К/9901/16070/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Мацедонської В. Е.,

суддів: Данилевич Н. А., Кашпур О. В.,

розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Фенікс+» до Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання протиправною та скасування постанови, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року (головуючий суддя Заяць О. В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2020 року (головуючий суддя Чаку Є. В., судді: Файдюк В. В., Мєзєнцев Є. І.),

І. Суть спору

У січні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Фенікс+» (далі - ТОВ «БК «Фенікс+», позивач) звернулося до суду з позовом до Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі - Новозаводський ВДВС у м. Чернігові Північно-Східного МУ Міністерства юстиції (м. Суми), у якому просило визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 26 листопада 2019 року, винесену в межах виконавчого провадження ВП № 60718407.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем було протиправно винесено оскаржувану постанову, оскільки стягувачем та боржником було урегульовано питання повернення авансу шляхом закінчення прийняття робіт, проведених будівельною компанією, за результатом чого у стягувача відсутні жодні претензії щодо повернення раніше авансованих ТОВ «БК «Фенікс+» грошових коштів на проведення будівельних робіт.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 10 жовтня 2019 року у справі № 927/572/19 частково задоволено позов Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації та стягнуто з ТОВ «БК «Фенікс+» 1 266 271,48 грн суми неповернутого авансу, 10 % штрафу у розмірі 126 627,15 грн, 85 932,99 грн пені та 22 182,47 грн судового збору.

01 листопада 2019 року Господарським судом Чернігівської області виданий судовий наказ, а 25 листопада 2019 року цей наказ пред`явлений стягувачем до примусового виконання.

26 листопада 2019 року старшим державним виконавцем Новозаводського ВДВС м. Чернігів ГТУЮ у Чернігівській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60718407; постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 140 101,40 грн; постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження; постанову про арешт майна боржника.

28 листопада 2019 року старшим державним виконавцем Новозаводського ВДВС м. Чернігів ГТУЮ у Чернігівській області винесено постанову про арешт коштів боржника, які знаходяться на відкритих рахунках у банківських установах.

23 грудня 2019 року листом за № 11-04/5218 стягувач повідомив, що не має вимог до боржника в частині суми неповернутого авансу в розмірі 1 266 271,48 грн у зв`язку з погашенням цієї заборгованості виконанням робіт та підписанням відповідних актів приймання виконаних робіт, при цьому решта сум залишається не сплаченою.

26 грудня 2019 року боржником ТОВ «БК «Фенікс+» на рахунок з обліку депозитних сум були перераховані грошові кошті для погашення боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження в загальній сумі 384 994,11 грн.

27 грудня 2019 року старшим державним виконавцем Новозаводського ВДВС м. Чернігів ГТУЮ у Чернігівській області винесено постанову про зняття арешту з коштів боржника.

17 січня 2020 року у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого документу, старшим державним виконавцем Новозаводського ВДВС м. Чернігів ГТУЮ у Чернігівській області, у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Вважаючи, що відповідачем протиправно було винесено постанову про стягнення виконавчого збору від 26 листопада 2019 року, ТОВ «БК «Фенікс+» звернулося до суду з цим адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення.

Чернігівський окружний адміністративний суд рішенням від 10 лютого 2020 року позов задовольнив. Визнав протиправною та скасував постанову про стягнення виконавчого збору від 26 листопада 2019 року винесену в межах виконавчого провадження ВП № 60718407 відносно ТОВ «БК «Фенікс+».

Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 27 травня 2020 року залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми. Суди зазначали, що листом від 23 грудня 2019 року № 11-04/5218 стягувач - Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації за даним виконавчим провадженням повідомив державного виконавця про те, що станом на дату складання цього листа, Управління не має вимог до боржника в частині суми неповернутого авансу в розмірі 1 266 271,48 грн у зв`язку з погашенням цієї заборгованості виконанням робіт та підписанням відповідних актів приймання виконаних робіт. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що державним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за наказом № 927/572/19, виданого 01 листопада 2019 року Господарським судом Чернігівської області, а тому були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений в оскаржуваній постанові від 26 листопада 2019 року про стягнення виконавчого збору.

ІV. Касаційне оскарження

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Серед іншого зазначив, що фактичне виконання рішення суду було проведене боржником лише через місяць після відкриття виконавчого провадження. Крім того, судами залишено поза увагою той факт, що після відкриття виконавчого провадження, шляхом домовленості між боржником та стягувачем була погашена лише частина боргу, а залишок заборгованості за виконавчим документом був примусово стягнутий виконавцем з боржника шляхом списання коштів з рахунку в банківській установі.

Наголосив, що суди не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 520/9144/18, від 28 квітня 2020 року у справі № 480/3452/19 та від 20 листопада 2019 року у справі № 480/1558/19.

Також, скаржник вважає помилковим посилання судів першої та апеляційної інстанцій на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, оскільки у цій справі спірні правовідносини виникли до 03 липня 2018 року, тобто до змін ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження».

У поясненнях на касаційну скаргу позивач стверджує, що законодавством чітко визначено, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми, при цьому розмір виконавчого збору вираховується саме з фактично стягнутої суми, а тому у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений в оскаржуваній постанові від 26 листопада 2019 року.

V. Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 липня 2020 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 4 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 01 жовтня 2020 року, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача у цій справі, був призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.

За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 жовтня 2020 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: суддя-доповідач Мацедонська В. Е., судді: Данилевич Н. А., Шевцова Н. В.

Ухвалою судді Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді Мацедонської В. Е. від 22 жовтня 2020 року прийнята до свого провадження вказана касаційна скарга.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у зв`язку з перебуванням судді Шевцової Н. В. у відпустці, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.

За наслідками повторного автоматизованого розподілу касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: суддя-доповідач Мацедонська В. Е., судді: Данилевич Н. А., Кашпур О. В.

VІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VІІІ у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст.1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За приписами ч. 1 та 2 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Приписами ст. 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VІІІ унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п. 1, 3, 4, 6 ч. 1 ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч. 9 ст. 27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 4 ст. 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Пунктами 1-6 ч. 5 ст. 27 Закону № 1404-VIII установлено, що виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також, ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до п. 22 розд. ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

VІІ. Висновки Верховного Суду

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

В силу положень ст. 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Підставою для відкриття касаційного провадження в даній справі є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (п. 1 ч. 4 ст. 328 КАС України).

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначати, що Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, у ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Тобто, редакція ч. 2 ст. 27 Закону України № 1404-VIII щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, діяла до 28 серпня 2018 року.

Поряд з цим, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню.

Так, постанови про відкриття виконавчого провадження № 60718407 та про стягнення виконавчого збору прийняті старшим державним виконавцем Новозаводського ВДВС м. Чернігів ГТУЮ у Чернігівській області 26 листопада 2019 року.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин норми ст. 27 Закону № 1404-VІІІ передбачали, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Проте, вказане судами попередніх інстанцій не було враховано.

Також, колегія суддів вважає помилковими посилання судів попередніх інстанцій на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 819/1116/17, Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, з огляду на те, що постанова про стягнення виконавчого збору у цих справах була прийнята до внесення змін до ст. 27 Закону № 1404-VIII.

Крім того, обґрунтовуючи свою позицію Новозаводський ВДВС у м. Чернігові Північно-Східного МУ Міністерства юстиції (м. Суми), як під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій, так і у касаційній скарзі наголошує на тому, що після відкриття виконавчого провадження, шляхом домовленості між боржником і стягувачем була погашена лише частина боргу (неповернутого авансу у розмірі 1 266 271,48 грн), при цьому залишок заборгованості за виконавчим документом (10 % штрафу, що складає 126 627,15 грн та пені у розмірі 85 932,99 грн) був примусово стягнутий виконавцем з боржника шляхом списання коштів з рахунку в банківській установі.

Однак, ані судом першої інстанції, ані апеляційним судом не було надано оцінки вказаним доводам відповідача. Крім того, судами не було й вмотивовано відхилено такий доказ у цій справі.

Колегія суддів звертає увагу, що у матеріалах справи наявний лист Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації від 23 грудня 2019 року № 11-04/5218, відповідно до якого Управління повідомило відповідача про те, що станом на 23 грудня 2019 року воно не має вимог до боржника у частині суми неповернутого авансу у розмірі 1 266 271,48 грн, у зв`язку з погашенням цієї заборгованості виконанням робіт та підписання відповідних актів приймання виконаних робіт. При цьому, решта суми залишається не сплаченою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 26 листопада 2019 року, винесену в межах виконавчого провадження ВП № 60718407 відносно ТОВ «БК «Фенікс+», є передчасними.

Згідно зі ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що містяться у справі, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 94 КАС України визначено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченої копії, якщо інше не визначено цим Законом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

За змістом ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду наголошує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Суд звертає увагу, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди повинні належним чином мотивувати свої висновки та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд уважає, що для належного розгляду цієї справи судам попередніх інстанцій слід дослідити питання стосовно стягнення відповідачем при примусовому виконанні залишку заборгованості (10 % штрафу, що складає 126 627,15 грн та пені у розмірі 85 932,99 грн).

Також, судам першої та апеляційної інстанцій слід дослідити природу спірних правовідносин у рамках норм Закону № 1404-VIII, у редакції після 28 серпня 2018 року.

Відповідно до ч. 1- 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 2 ст. 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 341, 345, 349, 355-356, 359 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) задовольнити частково.

2. Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2020 року - скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Е. Мацедонська

Судді Н. А. Данилевич

О. В. Кашпур