Справа № 160/5850/20
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2020-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 грудня 2020 року м. Дніпросправа № 160/5850/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпро апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пантилеєнко Златоміри Сергіївни

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року (головуючий суддя Віхрова В.С.) в адміністративній справі

за позовом представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пантилеєнко Златоміри Сергіївни

до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області

про визнання незаконними та скасування вимог про сплату боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача Склярової Тетяни Яківни (далі - Позивач) адвокат ОСОБА_2 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області (далі Відповідач), в якому просила суд:

- визнати незаконною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області () № Ф-1155- 52/04-63 У від 11.05.2019 року, якою встановлено суму заборгованості ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) зі сплати єдиного внеску у розмірі 21030,90 грн. (двадцять одна тисяча тридцять гривень 90 коп.);

- визнати незаконною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області () № Ф-1155-52/04-63 від 17.02.2020 року, якою встановлено суму заборгованості ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) зі сплати єдиного внеску у розмірі 29293,44 грн. (двадцять дев`ять тисяч двісті дев`яносто три гривні 44 коп.).

В обґрунтування позовної заяви зазначено, зокрема про те, що Позивачу безпідставно було нараховано заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування як фізичній особі-підприємцю за оскаржуваними вимогами податкового органу, оскільки вони суперечать вимогам законодавства. Так, ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець 04.04.2002 року, однак з цього моменту вона не здійснювала підприємницьку діяльність, з квітня 2002 року не здавала будь-яку звітність та не сплачувала відповідні податки та внески. Крім того, у встановлені строки Позивач державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру не подавав, свідоцтво про державну реєстрацію останнього є недійсним, а тому в період нарахування Позивачу сум єдиного внеску в останнього був відсутній статус фізичної особи-підприємця, що, на думку ОСОБА_1 , виключає в неї наявність обов`язку сплачувати єдиний внесок.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року по справі №160/5850/20 в задоволенні адміністративного позову представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пантилеєнко Златоміри Сергіївни до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про визнання незаконними та скасування вимог про сплату боргу відмовлено (а.с. 46-48).

Представник Позивача, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 53-56).

В апеляційній скарзі представник Позивача, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне встановлення фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам Позивача про важливість встановлення наявності або відсутності у особи на момент нарахування ЄСВ статусу фізичної особи-підприємця, оскільки визначення у особи такого статусу має першочергове значення для вирішення питання щодо наявності обов`язку сплати єдиного внеску.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 04 квітня 2002 року ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) була зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи, виданого на підставі положень Постанови Кабінету Міністрів України від 25 травня 1998 р. №740 «Про порядок державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності» (а.с. 13).

28 квітня 2020 року проведено держану реєстрацію припинення підприємницької діяльності Позивача, номер запису: 3114444 (а.с. 14).

11 травня 2019 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області сформовано податкову вимогу №Ф-1155-52/04-63У, відповідно до якої ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зобов`язано сплатити недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 21030,90 грн., нараховану станом на 31.04.2019 року (а.с. 20).

17 лютого 2020 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області сформовано податкову вимогу №Ф-1155-52/04-63, відповідно до якої ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зобов`язано сплатити недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 29293,44 грн., нараховану станом на 31.01.2020 року (а.с. 21).

Правомірність прийняття Відповідачем вимог про сплату боргу (недоїмки) від 11 травня 2019 року та 17 лютого 2020 року відносно ОСОБА_1 є предметом судового розгляд у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи рішення по суті заявлених позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що Позивач до моменту припинення підприємницької діяльності вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу, що свідчить про правомірність спірних вимог Відповідача про сплату боргу (недоїмки).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Пунктами 2 і 6 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі Закон №2464-VI) визначено, що єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

1 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ (у редакції Закону № 1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб - підприємців з 1 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

З аналізу вищенаведеного слідує те, що статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Виключно фізична-особа підприємець, зареєстрована в установленому порядку, яка має право здійснювати підприємницьку діяльність і перебуває на загальній або спрощеній системі оподаткування, вважається платником єдиного внеску і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу (за умови, що така особа не є найманим працівником).

Колегія суддів зазначає, що суб`єктна ознака статусу фізичної особи-підприємця є визначальною для вирішення питання про віднесення Позивача до платників єдиного внеску, а тому дослідження питання про наявність у Позивача статусу фізичної особи-підприємця має значення для правильного вирішення цієї справи та прийняття обґрунтованого рішення.

Приймаючи рішення по суті заявлених апеляційної вимог, суд апеляційної інстанції бере до уваги те, що спір з аналогічними обставинами та правовідносинами був предметом розгляду у справі №260/81/19, яку було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. За результатами розгляду справи, Велика Палата ухвалила постанову від 01 липня 2020 року, в якій, здійснивши системне тлумачення норм права, Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що відсутність офіційного підтвердження в особи статусу Фізичної особи-підприємця шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-IV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

З матеріалів справи випливає те, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) була зареєстрована як фізична особа-підприємець 04 квітня 2002 року, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи, виданого на підставі положень Постанови Кабінету Міністрів України від 25 травня 1998 р. №740 «Про порядок державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності» (а.с. 13).

При цьому, матеріали даної справи не містять доказів подання Позивачем державному реєстратору реєстраційної картки для включення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтва про його державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання такого свідоцтва, після прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» від 01.07.2010 року № 2390-VI.

За встановленими у цій справі обставинами ОСОБА_1 не мала можливості здійснювати підприємницьку діяльність, оскільки її свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності відповідно до положень п. 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI є недійсним, а з реєстраційною карткою для включення відомостей про неї як фізичної особи-підприємця до ЄДР та для заміни свідоцтва про державну реєстрацію на свідоцтво про державну реєстрацію єдиного зразка Позивач не звертався, що спростовує факт наявності у останнього статусу фізичної особи-підприємця в розумінні Закону №755-IV і, як наслідок, спростовує факт належності Позивача до платників єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI.

Натомість, суд першої інстанції викладеного не встановив, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання протиправними та скасування спірних вимог Відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 11 травня 2019 року та 17 лютого 2020 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи встановлено, що Позивачем у цій справі сплачено судовий збір у загальному розмірі 4204,00 грн. (1681,60 грн. за подання позовної заяви, 2522,40 грн. за подання апеляційної скарги).

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають відшкодуванню на користь Позивача судові витрати по сплаті судового збору у загальній сумі 4204,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пантилеєнко Златоміри Сергіївни задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року по справі №160/5850/20 скасувати.

Адміністративний позов представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пантилеєнко Златоміри Сергіївни задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області () № Ф-1155- 52/04-63У від 11 травня 2019 року, якою встановлено суму заборгованості ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зі сплати єдиного внеску у розмірі 21030,90 грн. (двадцять одна тисяча тридцять гривень 90 коп.).

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області () №Ф-1155-52/04-63 від 17 лютого 2020 року, якою встановлено суму заборгованості ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зі сплати єдиного внеску у розмірі 29293,44 грн. (двадцять дев`ять тисяч двісті дев`яносто три гривні 44 коп.).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на сплату судового збору у розмірі 4204 (чотири тисячі двісті чотири) гривні 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов