Справа № 420/5334/20
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2020-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5334/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Одеської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3) про визнання протиправною бездіяльності; стягнення вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку у розмірі 22512, 49 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

До суду 22 червня 2020 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Прокуратури Одеської області (, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3), в якій позивач просив: визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 22 512, 49 грн.; стягнути вихідну допомогу при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку у розмірі 22512, 49 грн.; стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 квітня 2020 року по 04 травня 2020 року в сумі 4392, 68 грн.

Також у позові позивач просив стягнути судові витрати та допустити негайне виконання рішення в частині присудження виплати заробітної плати, іншого утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Ухвалою від 02 липня 2020 року після усунення недоліків, що зумовили залишення позову без руху, цю позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомлення (викликом) сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 25 липня 2008 року по 30 квітня 2020 року безперервно працював в органах прокуратури України на посадах помічника прокурора району, помічника військового прокурора, прокурора спеціалізованої прокуратури, з 23 квітня 2014 року - на посаді прокурора відділу прокуратури Одеської області , з 31 липня 2018 року на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання державного обвинувачення в суді прокуратури Одеської області та відповідно до наказу прокурора Одеської області №765к від 29 квітня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статі 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року на підставі рішення №247 від 10 квітня 2020 року кадрової комісії № 1 - Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, створеної наказом Офісу Генерального прокурора.

Так, позивач зазначив, що відповідно до абзацу 2 резолютивної частини наказу, відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

Однак, позивач зазначив, що фактично розрахунок з ОСОБА_1 проведено не у день звільнення - 30 квітня 2020 року, а лише 04 травня 2020 року та позивачу не виплачена вихідна допомога при звільненні.

Позивач зазначає, що із системного аналізу наведених норм Закону України «Про прокуратуру» та Кодексу законів про працю України вбачається, що наведеними нормами передбачений виключний перелік випадків, коли до відносин служби в органах прокуратури не можуть застосовуватися норми Кодексу законів про працю України. Разом з тим, наведеними нормами не встановлено таких обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні.

Також, позивач зазначив, що прокуратура Одеської області, на адвокатський запит представника позивача своїм листом №18-368вих-20 від 10 червня 2020 року повідомила, що ОСОБА_1 був звільнений згідно з наказу №765к від 29 квітня 2020 року, який йому було оголошено 30 квітня 2020 року, платіжне доручення №578 прокуратурою Одеської області було направлено в Державну Казначейську службу в Одеській області 04 травня 2020 року для перерахування позивачу належних йому коштів на картковий рахунок в АТ «Райффайзен Банк Аваль», вихідна допомога при звільненні не нараховувалася та не виплачувалася, оскільки відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у разі звільнення на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 цього Закону її виплата не передбачена.

Таким чином, позивач вважає, що лист №18-368вих-20 від 10 червня 2020 року є доказом того, що в порушення вимог частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України, розрахунок із позивачем був проведений не у день звільнення, а із затримкою у 4 дні та позивачу не була виплачена вихідна допомога при звільненні.

Враховуючи зазначене, позивач вважає, що позивачу належить до сплати вихідна допомога при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 22512 гривень 49 копійок; середній заробіток за час затримки розрахунку при його звільненні з 30 квітня 2020 року по 04 травня 2020 року, тобто за 4 дні, із розрахунку 1098 гривень 17 копійок за день, а всього 4392 гривні 68 копійок, разом до сплати належить 26905 гривень 17 копійок.

У встановлений судом строк відповідач Прокуратура Одеської області надала відзив на позовну заяву (вхід. №ЕП/110001/20 від 20.07.2020 року), відповідно до якого, відповідач проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позову повністю, зазначивши, що нормами ст. 222 КЗпП України встановлено особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством. Отже, Законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України є Закон України «Про прокуратуру».

Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» норми ст. 40 КЗпПУ доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої та третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус». Таким законом, що регулює статус прокурорів та відповідно має статус спеціального, є Закон України «Про прокуратуру» і наведений Закон №113-IX.

Згідно з п. 19 розділу II Закону № 113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону № 1697-VII, зокрема, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Відповідач зазначив, що з аналізу тексту наказу №765к від 30.04.2020 року про звільнення позивача вбачається, що останній не містить посилань на норми пункту 1 ч. 1 т. 40 КЗпП України, як не підставу його звільнення, оскільки до спірних правовідносин застосовуються лише норми спеціального Закону, якими є Закони №1697-УІІ та №113-ІХ.

Також, відповідач зазначив, що положення ст. 44 КЗпП України не передбачають можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення з ним трудового договору на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідач звернув увагу, що позивача було звільнено згідно з наказу прокурора області від 29.04.2020 року №765к з 30.04.2020 року з органів прокуратури, у зв`язку з чим 04.05.2020 року прокуратурою області направлено платіжне доручення №578 до Державної Казначейської служби в Одеській області для здійснення перерахування коштів на картковий рахунок АТ «Райффайзен Банк Аваль» та позивачу були перераховані кошти у розмірі 23 753,06 грн. та виплачені після утримання обов`язкових податків та зборів на картковий рахунок відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль» - 18 883,67 грн.

Таким чином, відповідач вважає, що заборгованість з виплати заробітної плати перед позивачем відсутня.

Позивачем подані до суду письмові пояснення (а.с. 49-53), відповідно до яких позивач наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач заперечень до суду не надав.

Ухвалою від 27 липня 2020 року розгляд справи №420/5334/20 продовжено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 22 вересня 2020 року продовжено строк підготовчого провадження по справі на 30 днів до 24 жовтня 2020 року.

Ухвалою від 06 жовтня 2020 року задоволено клопотання Одеської обласної прокуратури (місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3) про заміну сторони у справі №420/5334/20 за позовом ОСОБА_1 та замінено відповідача Прокуратуру Одеської області (, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3) на Одеську обласну прокуратуру (місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3) у порядку ст. 52 КАС України. Розгляд справи розпочато спочатку.

Ухвалою, занесеною до протоколу підготовчого засідання 06 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 02 листопада 2020 року на 14 годину 00 хвилин.

На судове засідання позивач або його представник не з`явився, повідомлений належним чином та завчасно, про що свідчить розписка про повідомлення представника позивача. До суду 02 листопада 2020 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника.

На судове засідання представник відповідача не з`явився, повідомлений належним чином та завчасно, по що свідчить розпис представника у розписці.

Згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З цих підстав, суд постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання від 02 листопада 2020 року, про продовження розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_2 , ОСОБА_1 у період з 25 липня 2008 року по 30 квітня 2020 року безперервно працював в органах прокуратури України на посадах помічника прокурора району, помічника військового прокурора, прокурора спеціалізованої прокуратури, з 23 квітня 2014 року - на посаді прокурора відділу прокуратури Одеської області, з 31 липня 2018 року на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання державного обвинувачення в суді прокуратури Одеської області (а.с.8-17).

Так, суд встановив, що відповідно до наказу прокурора Одеської області №765к від 29 квітня 2020 року, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статі 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року на підставі рішення №247 від 10 квітня 2020 року кадрової комісії № 1 про неуспішне проходження атестації.

У наказі зазначено, що відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні (а.с.18).

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем вказаний наказ про звільнення оскаржено до суду (справа № 40/4610/20).

Також матеріалами справи підтверджено, що не заперечується відповідачем, з позивачем проведений розрахунок при звільненні 04 травня 2020 року, та не виплачена вихідна допомога при звільненні.

Так, суд встановив, що на адвокатський запит прокуратура Одеської області листом від 10.06.2020 року вих. № 18-368вих-20 повідомила представника позивача про те, що прокуратурою Одеської області направлено платіжне доручення від 04.05.2020 року за №578 в Державну Казначейську службу в Одеській області для перерахування на картковий рахунок відкритий в АТК «Райффайзен Банк Аваль» 18883,67 грн. Вихідна допомога при звільненні не нараховувалась та не виплачувалась, оскільки відповідно до Закону України «Про прокуратуру», у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього закону її виплата не передбачена (а.с.20).

Судом досліджена копія довідки прокуратури Одеської області від 09.06.2020 року вих. № 99 про те, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1098,17 грн., середньомісячна заробітна плата перед звільненням за останні два місяця роботи перед звільненням складає 22 512,49 грн. (а.с.19). Також судом досліджені виписки прокуратури Одеської області по банку від 30.04.2020 року, надані відповідачем на підтвердження наявності залишків коштів за КЕКВ «Заробітна плата» станом на 30.04.2020 року в сумі 12 314, 54 грн. та за 04 травня 2020 року в сумі 21 990806 грн. (а.с. 46, 47).

Не погоджуючись з діями відповідача щодо несвоєчасного проведення розрахунку з позивачем та не виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не належать задоволенню повністю, з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено).

Змістом спірних правовідносин щодо виплати вихідної допомоги при звільненні є чи належать застосуванню до спірних правовідносин приписи ст. 44 КЗпП України щодо виплати вихідної допомоги при звільненні на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Аналізуючи правомірність дій відповідача, що є змістом правовідносин у цій частині позовних вимог, відповідно до приписів ст. 2 КАС України, суд виходить із такого.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа № 814/2791/16) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Так, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2,статті 74,частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до приписів ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що КЗпП України передбачає особливості розірвання трудового договору з працівником у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Таке звільнення можливе лише в тому випадку, якщо відсутня можливість перевести працівника за його згодою на іншу посаду, а тому, в якості компенсації за втрату роботи Кодекс передбачає виплату працівнику вихідної допомоги, і такий обов`язок покладається на роботодавця у зв`язку з неможливістю подальшого працевлаштування цього працівника. Вихідна ж допомога за своєю суттю є певною соціальною гарантією для працівника у разі розірвання з ним трудового договору з ініціативи роботодавця. Водночас КЗпП України передбачає також, що особливості звільнення окремих категорій працівників визначаються законами, що регулюють їх правовий статус.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Статтею 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII визначено загальні умови звільнення прокурора з посади та припинення його повноважень на посаді.

Так, зокрема, відповідно до п. 9 ч. 1 цієї статті, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 року, який набрав чинності з 25.09.2019 року, розпочато процедуру реформування органів прокуратури.

Згідно із п. 6, 7, 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 року, з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII.

Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, за умови настання однієї із наступних підстав: 1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; 2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури; 3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію; 4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Суд встановив, що відповідно до наказу прокурора Одеської області №765к від 29 квітня 2020 року, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статі 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року на підставі рішення №247 від 10 квітня 2020 року кадрової комісії № 1 про неуспішне проходження атестації.

Тобто звільнення позивача здійснено виключно з підстави, визначеної Законом №1697-VII.

При цьому з аналізу положень Закону № 1697-VII встановлено, що цей Закон не передбачає виплати вихідної допомоги у разі звільнення з підстави, визначеної пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

Випадки виплати вихідної допомоги при припиненні трудового договору визначені статтею 44 КЗпП України, положеннями якої, серед іншого, визначено, що виплата вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку передбачена при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункту 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП України.

З аналізу вказаної статті кодексу слідує, що умовою виплати працівникові вихідної допомоги за статтею 44 КЗпП України є звільнення працівника виключно з визначених цією статтею підстав.

Однак, позивача було звільнено з підстави, встановленої пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Тому, суд доходить висновку, що вказані спірні правовідносини не відносяться до тих, які визначені ст. 44 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладені та встановлені обставини, оскільки позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом № 1697-VII, яким не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, та умови, за якими позивача було звільнено не перелічені у ст. 44 КЗпП України, суд доходить висновку, що позивач не набув права на отримання вихідної допомоги при звільненні у порядку с. 44 КЗпП України.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що відповідачем правомірно не виплачено позивачу при звільненні вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги та її стягнення є необґрунтованими та не належать задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні з 30 квітня 2020 року по 04 травня 2020 року, що складає 4392 грн. 68 коп., суд вважає, що вони також не належать задоволенню, з огляду на таке.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Як зазначалось вище, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні правовідносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, та відсутні будь-які посилання у спеціальному законі з цього питання, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з органів прокуратури.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Аналіз наведених статей кодексу доводить, що приписи ст. 117 КЗпП України є мірою відповідальності роботодавця за не дотримання строку розрахунку з працівником, передбаченого ст. 116 КЗпП України.

Тому, виходячи із правовою природи механізму юридичної відповідальності та змісту ст. 117 КЗпП України, суд зазначає, що у даному випадку відповідальність для роботодавця настає на наступний день з дня не дотримання вимог ст. 116 КЗпП України та завершується у день, що передує дню здійснення розрахунку з працівником.

Повертаючись до обставин даної справи, суд зазначає, що сторонами не заперечується, що у день звільнення позивача, а саме: 30 квітня 2020 року, з позивачем не було проведено остаточного розрахунку при звільненні.

Матеріалами справи підтверджено, що прокуратурою Одеської області направлено платіжне доручення від 04.05.2020 року за №578 в Державну Казначейську службу в Одеській області для перерахування на картковий рахунок відкритий в АТК «Райффайзен Банк Аваль» 18883,67 грн., що й не заперечується позивачем.

Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 04 травня 2020 року.

Однак, суд зазначає, що 04 травня 2020 року день розрахунку позивача, є першим робочим днем після 30 квітня 2020 року (1-3 травня 2020 року були вихідними днями), а тому суд доходить висновку, що відсутні дні затримки, за які відповідач має нести відповідність, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову довів, з посиланням на відповідні докази, правомірності свої дій, а тому позовні вимоги не належать задоволенню повністю.

Також у позовній заяві позивач просить допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Однак, з огляду на те, що позивачу відмовлено у задоволенні позову та виплата затримки за несвоєчасний розрахунок при звільненні і вихідної допомоги при звільненні не є виплатою заробітною платою, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби, відсутні правові підстави для задоволення цього клопотання.

З огляду на те, що позивачу відмовлено у задоволенні позову та у зв`язку з тим, що судові витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз в цій справі відсутні, жодні судові витрати не належать стягненню з позивача на користь відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Одеської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3) про визнання протиправною бездіяльності; стягнення вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку у розмірі 22512, 49 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,- відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України

Суддя Л.Р. Юхтенко

.