Справа № 620/2201/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2201/20 Головуючий у 1 інстанції: Соломко І.І.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Бужак Н.П.

Парінова А.Б

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, викладене в листі Відділу з питань призначення пенсії Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 14.05.2020 № 2500-0346-8/16067, про відмову у зарахуванні ОСОБА_1 до страхового стажу періодів роботи у філіях Московського монтажного управління «Спецгідроелектромонтаж» з 27.08.1986 по 02.10.1989 та з 03.01.1991 по 28.12.1992, а також у ЗАТ «Заліман» з 01.12.1995 по 01.12.1997.;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи у філіях Московського монтажного управління «Спецгідроелектромонтаж» з 27.08.1986 по 02.10.1989 та з 03.01.1991 по 28.12.1992, а також у ЗАТ «Заліман» з 01.12.1995 по 01.12.1997.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року позовну заяву задоволено повністю.

Визнано протиправним і скасовано рішення, викладене в листі Відділу з питань призначення пенсії Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 14.05.2020 № 2500-0346-8/16067 про відмову ОСОБА_1 у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи у філіях Московського монтажного управління «Спецгідроелектромонтаж» з 27.08.1986 по 02.10.1989 та з 03.01.1991 по 28.12.1992, та у Товаристві з обмеженою відповідальністю ВАТ «Заліман» з 01.12.1995 по 01.12.1997.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи у філіях Московського монтажного управління «Спецгідроелектромонтаж» з 27.08.1986 по 02.10.1989 та з 03.01.1991 по 28.12.1992, та у Товаристві з обмеженою відповідальністю ВАТ «Заліман» з 01.12.1995 по 01.12.1997.

Не погодившись з рішенням суду відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ПФУ в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії, у зв`язку з досягненням відповідного віку.

Рішенням Головного управління ПФУ в Чернігівській області, викладеним в листі № 2500-0346-8/16067 від 14 травня 2020 року, ОСОБА_1 , відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу не менше 27 років. При цьому, вказано, що періоди роботи з 27.08.1986 р. по 02.10.1989 р. та з 03.01.1991 р. по 28.12.1992 р. у філіях Московського монтажного управління «Спецгідроелектромонтаж», а також, з 01.12.1995 р. по 01.12.1997 р. у товаристві «Заліман» не зараховуються, оскільки, із записів у трудовій книжці неможливо визначити країну Прибалтики, в якій працював ОСОБА_1 (це впливає на правильність зарахування до страхового стажу періодів роботи відповідно до Угод в галузі пенсійного забезпечення з країнами Прибалтики), до того ж запис про звільнення 28.12.1992 р. завірений печаткою із записами на іноземній мові, а її переклад відсутній; на підтвердження періоду роботи з 01.12.1995 по 01.12.1997 не вказана назва підприємства, де прийнято позивача на роботу, тому, стаж складає 19 років 5 місяців 19днів, що не дає право на пенсію

Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон 1058-IV), страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

У відповідності до ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Частиною 1 статті 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Також, ч. 1 ст. 62 Закону 1788-XII закріплено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 07 листопада 2019 року у справі 686/19477/16-а зазначив наступне: «… основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників».

Наказом Міністерства праці України №58 від 29 липня 1993 року затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58), відповідно до пункту 1.1. якої, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

За приписами пункту 2.2 Інструкції №58, до трудової книжки вносяться відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.3 Інструкції №58 передбачено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Згідно пункту 2.4 Інструкції №58, про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 , № 12, 13, 14 позивач 25.08.1986 р. прийнятий у Московське монтажне управління «Спецгідроелектромонтаж» на посаду слюсаря - монтажника, та 25.08.1986 направлений у відрядження до Прибалтійського монтажного управління строком 1 рік (дане управління було філією Московського монтажного управління «Спецгідроелектромонтаж»; 27 серпня 1986 року ОСОБА_1 зарахований до Прибалтійського монтажного управління треста «Спецгідроелектромонтаж»; № 17, 18 ОСОБА_1 02.10.1989 року, у зв`язку з реорганізацією та приєднанням до Московського МУ відряджений до Московського монтажного управління «Спецгідроелектромонтаж», строком на 1 рік; 02 жовтня 1989 року зарахований монтажником гідроагрегатів до Московського монтажного управління «Спецгідроелектромонтаж»; № 19, 20, 21, 22 ОСОБА_1 02.01.1991 року, у зв`язку з перетворенням треста «Спецгідроелектромонтаж» в Акціонерне товариство та видаленням зі складу Московського філіалу в Акціонерне товариство Прибалтійський філіал, направлений у відрядження в Акціонерне товариство Прибалтійський філіал; 02.01.1991 року зарахований монтажником до Прибалтійської філії Акціонерного товариства «Спецгідроелектромонтаж»; 18.03.1991 року Прибалтійська філія Акціонерного товариства «Спецгідроелектромонтаж» рахується як Закрите акціонерне товариство Балтійський «Спецгідроелектромонтаж» (Балтійський СГЕМ). 28.12.1992 звільнений за власним бажанням; № 25, 26 ОСОБА_1 з 01.12.1995 року по 01.12.1997 року прийнятий та звільнений з роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Заліман», про що свідчить відповідний запис, печатка та підпис директора товариства ( а.с.11-13).

Як вірно зазначено судом першої інстанції, записи у трудовій книжці позивача виконані чітко, зрозуміло, містять інформацію про періоди роботи, займану посаду, записи № 12-22,25,26 містять реквізити відповідних наказів, на підставі яких внесені.

Отже, на переконання колегії суддів, вказані записи у трудовій книжні підтверджують факт роботи ОСОБА_1 на вказаних підприємствах у спірний період.

Також, судом першої інстанції вірно вказано, що до 26 грудня 1991 року всі країни Прибалтики входили до складу СРСР.

За приписами пункту 22 постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», стаж роботи громадян України за її межами підтверджується документами, легалізованими відповідно до законодавства (крім роботи на території колишнього СРСР і держав, з якими колишнім СРСР було укладено угоди про соціальне забезпечення, до укладення відповідних двосторонніх угод).

Щодо доводів апелянта про неможливість зарахувати періоди роботи, з приводу яких виник спір, без відомостей про країну, в якій позивач здійснював трудову діяльність, оскільки, в країнах Прибалтики позивач працював до вже після розпаду СССР, тому зарахування стажу роботи повинно було здійснюватись, відповідно до багатосторонніх і двосторонніх міжнародних угод, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Крім того, відповідно статті 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення», органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Також, згідно п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

З огляду вищезазначене, органи, які призначають пенсію мають право перевіряти надані заявником документи, а саме вимагаючи відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряючи обґрунтованість їх видачі. Такі повноваження Пенсійного фонду повинні бути використані з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких вони спрямовані.

Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б свідчили про вчинення відповідачем дій, спрямованих на проведення перевірки відомостей у поданих позивачем документах. Отже, відповідач своїм право не скористався, яким дає йому діюче законодавство і необґрунтовано, без урахування всіх обставин справи, дійшов висновку про відмову у призначенні пенсії за віком по формальним підставам.

Колегія суддів, також, враховує правові висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 06 лютого 2018 року у справі 677/277/17, відповідно до яких, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи у філіях Московського монтажного управління «Спецгідроелектромонтаж» з 27.08.1986 р. по 02.10.1989 р. та з 03.01.1991 р. по 28.12.1992 р., та у Товаристві з обмеженою відповідальністю ВАТ «Заліман» з 01.12.1995 р. по 01.12.1997 р.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Бужак Н.П.

Парінов А.Б