Справа № 580/1068/20
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1068/20 Суддя (судді) першої інстанції: О.А. Рідзель
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Держпраці у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Черкаській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,-

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Черкаській області, в якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Черкаській області від 09.01.2020 №ЧК642/375/АВ/ТД-ФС-1 про накладення штрафу у розмірі 125190,00 грн.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення залишив поза увагою пояснення самого ОСОБА_2 щодо роботи у ФОП ОСОБА_1 , здійсненому на копії направлення від 29.11.2019 № 1180 ОСОБА_2 напису «Копію отримав продавець-консультант ФОП ОСОБА_3 » ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 », а також тому, що здійснювана ОСОБА_2 робота з продажу мобільних телефонів, аксесуарів до них та стартових пакетів належить до господарської діяльності позивача, а не ТОВ « 1000»., тим самим порушив вимоги положень ч.1 ст. 90, ч.3 ст.242 КАС України.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подавав. В суді першої інстанції його позиція обґрунтовувалась тим, що спірне рішення прийняте з огляду на допуск до роботи без укладення трудового договору ОСОБА_2 . Позивач стверджує, що вказана особа не працює у позивача, а є найманим працівником ТОВ « 1000», що підтверджується даними 1-ДФ, та з яким позивач орендує спільне торгове приміщення. Крім того, постановою Соснівського районного суду м.Черкаси закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Управління Держпраці у Черкаській області від 29.11.2019 №1234-Н про проведення інспекційного відвідування (а.с.51) доручено здійснити інспекційне відвідування позивача з питань оформлення трудових відносин.

На підставі вказаного наказу Управлінням Держпраці у Черкаській області головному державному інспектору відділу з питань додержання законодавства про працю Томіленко Т.Д. видано направлення від 29.11.2019 №1180 (а.с.52).

За результатами проведення інспекційного відвідування 05.12.2019 складено акт №ЧК642/375/АВ (а.с.53-55), яким встановлено порушення вимог ч.1 ст.21, ч.ч.1, 3 ст.24 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП), що виразилось у допуску позивачем до роботи ОСОБА_2 - продавця-консультанта без укладення трудового договору та повідомлення ДФС про прийняття працівника на роботу.

09.01.2020 заступник начальника управління Держпраці у Черкаській області Жаркова М.В. прийняла постанову № ЧК642/375/АВ/ТД-ФС-1 про накладення на позивача штрафу в сумі 125190,00 грн. (а.с.19).

Вважаючи зазначену постанову про накладення штрафу протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що факт перебування ОСОБА_2 у приміщенні магазину, що знаходиться на розі вул. Сумгаїтська та алеї Путейка, не доводить виконання ним трудової функції продавця саме у позивача, оскільки у ньому також здійснює господарську діяльність ТОВ « 1000».

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, який визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці, Цивільним кодексом України, яким регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №96 від 11 лютого 2015 року затверджено Положення про Державну службу України з питань праці, відповідно до п.1 якого Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, крім іншого, з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування) визначається Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26 квітня 2017 року, відповідно до п.2 якого державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі проведення інспекційних відвідувань або невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача було притягнуто до відповідальності на підставі абз.3 ч.1 ст.265 КЗпП України внаслідок порушення ним вимог ч.1 ст.21, ч.ч.1, 3 ст.24 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч.3 ст.24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами.

Відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено абз.3 ч.1 ст.265 КЗпП та становить тридцятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Відповідно до акту інспекційного відвідування від 05.12.2019 № ЧК 642/375/АВ в ході проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 за фактичним місцем здійснення господарської діяльності (АДРЕСА_2, магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 ») відповідачем зафіксовано виконання ОСОБА_2 роботи з надання інформації відвідувачам стосовно продажу, вартості мобільних телефонів та аксесуарів, стартових пакетів, а також надання консультації про поповнення рахунку мобільного

Апелянт зауважує, що за усними поясненнями, що зафіксовано засобами відео фіксації, 29.11.2019 ОСОБА_2 повідомив, що працює продавцем-консультантом у ФОП ОСОБА_1 з осені 2018 року, за графіком змінності з іншими особами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , заробітну плату отримує двічі на місяць банківським переказом на картковий рахунок.

Також, апелянт звертає увагу, що на зворотній стороні направлення від 29.11.2019 № 1180 ОСОБА_2 наявний напис: «Копію отримав продавець-консультант ФОП « ОСОБА_3 » ОСОБА_2 29.11.2019» та проставлено підпис.

З вказаного апелянт вбачає, що факт виконання ОСОБА_2 роботи в інтересах позивача зафіксовано під час проведення контролюючого заходу та вбачається з усних пояснень ОСОБА_2 від 29.11.2019 та з його напису на направлені від 29.11.2019 № 1180, що знаходиться в матеріалах справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 під розписку свідка від 31.07.2020 (а.с.114), про кримінальну відповідальність за введення в оману суду або іншого уповноваженого органу і відмову від давання показань від 31.07.2020 (а.с.115) та присягу свідка від 31.07.2020 (а.с.116) був допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції та повідомив, що вказаний напис здійснений ним на вимогу перевіряючих, та те, що насправді він працевлаштований в ТОВ « 1000», яке здійснює господарську діяльність в одному приміщенні з позивачем.

Матеріалами справи підтверджено, що 01.11.2019 між ОСОБА_2 та ТОВ « 1000» укладено трудовий договір на виконання роботи продавця-консультанта (а.с.8) та видано відповідний наказ від 01.11.2019 (а.с.10).

Згідно з даними листа ГУ ДФС у Черкаській області від 16.01.2020 №1272/23-00-33-0115 за результатами аналізу звітності ТОВ « 1000» встановлено, що ОСОБА_2 працював продавцем консультантом з 01.11.2019 (наказ №5-к) та з 15.11.2019 (наказ 7-к) (а.с.56).

Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції, що трудові відносини між ОСОБА_2 та ТОВ « 1000» виникли до часу проведення інспекційного відвідування 29.11.2019.

Крім того, колегія суддів також враховує ту обставину, що відповідно до договору оренди від 01.10.2019 (а.с.4) та акту прийому-передачі майна до вказаного договору (а.с.5) позивач орендує у ФОП ОСОБА_5 частину нежитлового приміщення, площею 6 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Інша частина вказаного приміщення площею 14 кв.м. перебуває в оренді у ТОВ « 1000» відповідно до договору від 01.11.2019 (а.с.6) та акту прийому-передачі майна до вказаного договору (а.с.7).

Вказане свідчить про те, що позивач та ТОВ « 1000» орендують одне приміщення за вказаною адресою для здійснення господарської діяльності.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що факт перебування ОСОБА_2 у приміщенні магазину, що знаходиться на розі вул. Сумгаїтська та алеї Путейка, не доводить виконання ним трудової функції продавця саме у позивача, оскільки, як встановлено вище, у ньому також здійснює господарську діяльність ТОВ « 1000», з яким ОСОБА_2 укладено трудовий договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Нормами ч.ч. 1-3 ст. 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частинами 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності, а позивач повинен заперечувати проти доводів суб`єкта владних повноважень.

Отже, допустимість доказів - це встановлена законодавством вимога, яка обмежує використання конкретних засобів доказування та передбачає обов`язкове використання певних засобів доказування при встановленні фактичних обставин справи.

Натомість, усні пояснення ОСОБА_2 від 29.11.2019 та напис на направлені від 29.11.2019 № 1180, на переконання колегії суддів, не відповідають ознакам допустимого доказу для встановлення факту неоформлення найманого працівника - ОСОБА_2 , на які посилається апелянт.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість тверджень відповідача щодо порушення позивачем вимог трудового законодавства внаслідок допущення до роботи працівника без укладення трудового договору, а тому оскаржувана постанова від 09.01.2020 №ЧК642/375/АВ/ТД-ФС-1 про накладення на позивача штрафу у розмірі 125190,00 грн. є протиправною та підлягає скасуванню.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Черкаській області - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду

Текст постанови виготовлено 21 грудня 2020 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма