Справа № 240/6485/20
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2020-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/6485/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Д.М.

Суддя-доповідач - Боровицький О. А.

15 грудня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Шидловського В.Б. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В :

в квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, у якому просила визнати протиправним та скасувати наказ №229-к від 26.03.2020 року Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про звільнення ОСОБА_1 з 1 квітня 2020 року за угодою сторін, поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління персоналом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області з 01.04.2020 року та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 17.08.2020 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що сама по собі заява про звільнення за угодою сторін не є угодою чи домовленістю сторін у розумінні трудового чи цивільного законодавства України. До свого звільнення 01.04.2020 року і до видачі наказу про звільнення 26.03.2020 року позивач відкликала свою заяву про звільнення від 25.03.2020 року за угодою сторін. Мотиви написання позивачкою заяви (тиск керівництва) в даному випадку немає значення для справи.

09.11.2020 року відповідачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якому останній вказує, що процедура проведення звільнення ОСОБА_1 була проведена Головним управлінням Держгеокадастру в Житомирській області відповідно до встановленої процедури з дотримання норм чинного законодавства України. При цьому, позивачем не було надано доказів на підтвердження її посилань на подання заяви про звільнення під тиском й відсутність дійсного наміру звільнитися.

Сторони повноважних представників в судове засідання не направили, хоча повідомлялися про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 26.07.2017 року призначена на посаду начальника управління персоналом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області і є державним службовцем, що підтверджується витягом з трудової книжки.

Наказом №229-к від 26.03.2020 року ОСОБА_1 звільнена з посади за угодою сторін з 01.04.2020 року згідно з пунктом 3 частини 1 статті 83, частини 2 статті 86 Закону України "Про державну службу".

26.03.2020 року позивач подала доповідну якою відкликала свою заяву про звільнення, подану 25.03.2020 року.

Не погоджуючись із вказаним наказом, позивач звернулась до суду із позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач правомірно видав наказ про звільнення позивача за угодою сторін.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України від 10.12.2015 року № 889-VIII Про державну службу (далі Закон №889).

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 889 правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань державної служби, інших центральних органів виконавчої влади, виданими в межах їх повноважень у випадках, визначених законом (тут і надалі посилання норми Закону № 889 наводяться в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин другої, третьої статті 5 Закону № 889 відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 889 державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина друга статті 1 Закону № 889).

Частина 2 статті 86 Закону №889-VIII, яка регулює питання припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін, передбачає, що державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Пункт 3 частини першої статті 83 Закону № 889 серед підстав для припинення державної служби виокремлює припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 Закону № 889).

Позивач вважає, що її звільнення було незаконним та обґрунтовує це виключно тим, що заяву про звільнення від 25.03.2020 року вона написала під тиском керівництва та відкликала її до видачі і оголошення їй наказу про звільнення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що під час розгляду даної справи, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що її звільнення зі служби відбулось внаслідок шантажу, психологічного тиску і погроз з боку відповідача.

Доказів звернення позивача під час проходження служби до Державної служби України з питань праці або до правоохоронних органів з заявами про грубе порушення відповідачем законодавства про працю суду не надано.

Відповідач у свою чергу надав до суду доповідні записки начальника відділу роботи з персоналом Управління персоналом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області - Людмили Лабенської та в.о. начальника юридичного управління Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області - ОСОБА_2 , про те, що стосовно ОСОБА_1 жодного тиску, погроз, залякувань та примусу до написання заяви на звільнення при обговоренні питання стосовно зазначеної заяви не здійснювалось.

Крім того, позивач на обґрунтування своєї правової позиції посилається на норми цивільного законодавства, однак таке твердження позивача є помилковим з огляду на те, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (стаття 1 Цивільного кодексу України), у той час, коли Кодексом законів про працю України регулюються трудові відносини.

Приписами статті 4 Кодексу законів про працю України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Отже, до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону №889-VIII, а не Цивільного кодексу України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Так, припинення державної служби за угодою сторін врегульовано статтею 86 Закону №889-VIII, а тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню приписи статті 36 Кодексу законів про працю України.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що посилання позивача на правові позиції Верховного Суду, які викладені у постановах від 26.10.2016 року у справі №404/3049/15-ц, від 28.02.2018 року у справі №761/25946/15-ц та від 01.10.2018 року у справі №306/1425/17 є безпідставним та не підлягають врахуванню при вирішенні даної справи, оскільки усі зазначені постанови Верховного Суду приймалися у спорах щодо застосування частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Державна служба відповідно до частини другої статті 86 Закону №889-VIII припиняється за бажанням державного службовця в термін, щодо якого суб`єкт призначення та державний службовець досягнули взаємної згоди.

Отже, істотними умовами припинення державної служби за частиною другою статті 86 Закону №889-VIII, щодо яких сторони повинні дійти згоди, є підстава припинення служби та термін, з якого державна служба припиняється.

Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню державного службовця щодо звільнення з підстав, передбачених частиною другою статті 86 Закону №889-VIII.

У випадку домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за частиною другою статті 86 Закону №889-VIII державний службовець звільняється в термін, визначений сторонами.

Відсутність належного волевиявлення не дає підстав уважати наявність наміру державного службовця звільнитися саме за угодою сторін, а сама лише згода суб`єкта призначення задовольнити заяву державного службовця про звільнення не означає наявності угоди про припинення державної служби саме з підстав, передбачених частиною другою статті 86 Закону №889-VIII.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №815/6722/17.

При цьому, підтвердженням наявності взаємної домовленості між позивачем та Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області є особиста заява ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін, написана нею, як дієздатною особою, яка усвідомлює юридичні наслідки написання такої заяви, а також відсутність до моменту видання оспорюваного наказу Держгеокадастру інших угод про анулювання між сторонами домовленостей про звільнення.

Стаття 86 Закону №889-VIII не містить вимоги про укладення угоди про звільнення за згодою сторін у письмовому вигляді. Достатнім є досягнення усної домовленості між працівником та роботодавцем, яка у подальшому підтверджується заявою працівника та наказом роботодавця.

Як вбачається з матеріалів справи сторони погодили термін припинення трудового договору, визначивши дату 01.04.2020 року, будь-які наміри щодо анулювання вказаної домовленості до цієї дати не зазначено, а відкликання заяви про звільнення мало односторонній характер, відповідач правомірно видав наказ про звільнення позивача за угодою сторін.

Слід також зазначити, що право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом державного службовця, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж суб`єкт призначення та працівник домовились про певну дату звільнення, державний службовець не має права відкликати свою заяву в односторонньому порядку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу №229-к від 26.03.2020 року Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про звільнення ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими.

За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах даної адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є необґрунтованими, а відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 77 КАС України покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, довів суду правомірність оскаржених рішень, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити повністю.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Шидловський В.Б. Матохнюк Д.Б.