Справа № 340/3757/20
Суддя: О.С. Петренко
Дата ухвалення: 2020-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 року м. Кропивницький Справа № 340/3757/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Петренко О.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження справу

за позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача: Територіального управління Державної судової адміністрації в Кіровоградській області, вул. В. Перспективна,40, м. Кропивницький,25006

третя особа: Державна судова адміністрація України, вул. Липська,18/5, м. Київ, 01601

про стягнення невиплаченої заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд стягнути з Територіального управління ДСА в Кіровоградській області на її користь 63 755,60 грн. невиплаченої заробітної плати за період з 01.04.2020р. по 30.06.2020р.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період з 01 квітня 2020 року по 30 червня 2020 року отримувала суддівську винагороду у розмірі, що не відповідає установленому Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII, у зв`язку з чим, не погоджується із сумою, виплаченої суддівської винагороди, та вважає, що відповідачами порушено право на належне матеріальне забезпечення, як судді.

Ухвалою судді від 18.09.2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Представником відповідача - подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволені позовних вимог. В обґрунтування вказано, що порядок фінансування судів визначено статтею 149 Закону, зокрема, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими, відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним Кодексом України. Відповідач зазначив, що він може проводити нарахування і виплати лише в рамках законодавства України за наявності усіх законних передбачених документів та в межах бюджетних асигнувань на поточний фінансовий рік. Оскільки Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 р. №553-ІХ встановлено обмеження нарахування, зокрема, суддівської винагороди, у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, тому нарахована суддівська винагорода обмежується максимальним розміром 47 230 грн. на місяць. Тому при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. З огляду на вищевикладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. ( вх.№20495/20від 06.10.2020).

Від третьої особи до суду надійшли письмові пояснення по суті пред`явлених вимог (вх.№21132/20 від13.10.2020р.).

Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

У відповідності до п.3 ч.6 ст.12 КАС України, дана справа є справою незначної складності, та, згідно ст.ст.257,263 КАС України, розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Клопотань позивача та представника відповідача про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило.

Дослідивши докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Указом Президента України від 04.07.2001р. №484/2001 позивач призначена на посаду судді Світловодського міського суду Кіровоградської області, строком на 5 років.

Указом Президента України від 28.10.2002р. №953/2002 позивач переведена на посаду судді Кіровського районного суду м. Кіровограда, в межах п`ятирічного строку.

Постановою ВРУ від 30.11.2006 року №405-V обрана на посаду судді безстроково.

Рішенням ВРП від 23.06.2020 року за №1940/0/15-20 позивач звільнена з посади судді Кіровського районного суду м. Кіровограда, в зв`язку з поданням заяви про відставку.

Згідно наказу №121-ОС/д від 25.06.2020 року, позивач відрахована зі штату Кіровського районного суду м. Кіровограда з 30.06.2020 р.

Судом встановлено, що 26.06.2020 року відповідачем проведено розрахунок з позивачем.

Відповідно до довідки ТУ ДСА в Кіровоградській області №2020/20-вих. від 05.10.2020 року, загальна сума обмеження суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 30 червня 2020 року складає 74254,76 грн.

Позивач не погоджується з діями відповідача щодо нарахованого розміру суддівської винагороди за період з 01.04.2020 року по 30.06.2020 року та застосуванням обмеження щодо такої виплати.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів, з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Таким чином, розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1402-VIII) визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права, відповідно до європейських стандартів, і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частинами 1 та 2 ст.135 Закону 1402-VIII передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст.135 того ж Закону, базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною 4 зазначеної статті встановлено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Так, згідно з частинами 5 - 8 цієї ж статті, суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу. Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду. Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду. Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" № 553-IX від 13 квітня 2020 року, яким доповнено Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" статтею 29 наступного змісту: "Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)".

Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 визнано неконституційними частини першої і третьої статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік"; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Статтею 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Конституційним Судом України в п.2 резолютивної частини рішення від 28.08.2020 №10-р/2020 вказано про втрату чинності положеннями законів саме з дня ухвалення цього Рішення.

Підсумовуючи вищевикладене, саме з 28.08.2020 року втратили чинність положення частини першої і третьої статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік"; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Так, щодо дії рішення Конституційного Суду України у часі та за колом осіб, суд зазначає наступне.

За загальним правилом наслідки неконституційності застосовуються лише до правовідносин, що виникли або продовжують існувати після оголошення рішення Конституційного Суду України.

Такий підхід слід застосовувати до осіб, які не звертались до суду з метою відновлення порушеного права. В таких ситуаціях відновлення права можливе з моменту ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2019 року у справі № 814/1274/17 зазначив, що за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

На час обмеження відповідачем суддівської винагороди позивачу, з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року були чинним положення частини першої і третьої статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік"; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", а отже підлягали обов`язковому виконанню.

Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 у справі 820/2640/17 та інших констатував, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності (зворотна дія у часі) та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення (§29).

Суд наголошує, що п. 4.3 Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020, на який посилається позивач в обґрунтування вимог, не змінює законодавче регулювання правовідносин, що мали місце до дати ухвалення рішення.

Даний пункт містить посилання на необхідність компенсування, відповідними виплатами, застосованого обмеження, після закінчення терміну його дії, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Суд погоджується з посиланням позивача на положення ч.3 ст.152 Конституції України щодо відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним.

Між тим, в силу ч.3 ст.8 Конституції України, норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Водночас, встановлена Конституційним Судом України неконституційність правового акта чи його окремого положення, передбачає юридично значущий результат, відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України, матеріальна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Верховний Суд в ухвалі від 20.02.2020р. у справі №808/1628/18 (К/9901/29652/19) дійшов висновку, що якщо особи зазнали шкоди від дії закону, визнаного неконституційним, вони можуть вимагати її відшкодування, зокрема звернутися до суду з окремим позовом. Це загальний порядок.

З огляду на вищевикладене, нормами Конституції України, як нормами прямої дії встановлено процедуру захисту прав особи внаслідок дії законодавчих актів, визнаних неконституційними, шляхом відшкодування державою матеріальної шкоди.

Однак, позивачка звернулася до суду 15.09.2020 року після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 року у справі №10-р/2020 та предметом даного позову визначила стягнення з відповідача недоотриманої частини заробітної плати, а не відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної прийняттям неконституційного правового акта.

Тому суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини, а дії відповідача вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинними, на той час, законами України.

Розподіл судових витрат в порядку ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст.246, 257-262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративний позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Кіровоградській області, третя особа: Державна судова адміністрація України про стягнення невиплаченої заробітної плати - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Кіровоградський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 18.12.2020 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду О.С. Петренко