Справа № 160/13390/20
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) (далі відповідач), в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки;
- зобов`язати Військову частину пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплати грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, 18.07.2016 року;
- зобов`язати Військову частину пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за весь період служби.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є учасником бойових дій та має право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Позивача було звільнено з військової служби у запас, з 18.07.2016 року виключено зі списків військової частини, проте, всупереч вимогам ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» йому не було виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку. Наголошував на тому, що особливий період у який йому не надавалась додаткова відпустка не позбавляє відповідача обов`язку з виплати відповідної грошової компенсації за поданим позивачем рапортом. Чинним законодавством лише припинено надання зазначеного виду відпустки, проте не припинено відповідних виплат грошової компенсації. Крім того позивач вважає, що під час проходження служби йому протиправно не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, що призвело до порушення його конституційного права, визначеного статтею 43 Конституції України. Зауважив, що відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цій (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
24.11.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не визнає позов та просить залишити його без задоволення, а також залучити до участі у справі в якості належного відповідача - Військову частину НОМЕР_3 в частині позовних вимог щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення. Щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 10.05.2015 року по 18.07.2016 року, відповідач повідомив, що за цей період Військова частина НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ) немала свого фінансового органу, а перебувала на балансі іншої військової частини (суб`єкта владних повноважень) - Військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 , код за ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ), тому позовні вимоги в цій частині, на думку відповідача, подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом. В частині позовних вимог щодо виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку відповідач зазначив, що у Військовій частині НОМЕР_2 позивач проходив військову службу за контрактом з 10.05.2015 року по 18.07.2016 року. За час проходження військової служби набув право на додаткову відпустку УБД на 28 днів додаткової відпустки, проте відпустка йому не надавалася та компенсація не виплачувалась. Відповідно відомості наданої начальником фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_2 компенсація позивачу виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби за 28 днів становить 4470,44 грн.
03.12.2020 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій просив не залучати до участі у справі Військову частину НОМЕР_3 , оскільки йому не відомо, яке відношення до відповідача має зазначена Військова частина. Позовні вимоги просив задовольнити повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 року у задоволенні клопотання Військової частини пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) про залучення до участі у справі в якості належного відповідача, в частині позовних вимог щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення - Військову частину НОМЕР_3 , було відмовлено.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 , виданим 11.08.2015 року.
Відповідно до записів, які містяться у військовому квитку позивача НОМЕР_6 , 16.02.2015 року ОСОБА_1 на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 був призван на військову службу під час мобілізації на особовий період.
Наказом командира військової частини пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) від 18.07.2016 року №200 ОСОБА_1 звільнено в запас та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення.
За час проходження військової служби позивач набув право на додаткову відпустку, яка йому не надавалася, а також грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку виплачена не була, що не заперечується сторонами.
Окрім того, на день звільнення позивача із військової служби - 18.07.2016 року, йому не виплачувалась індексація грошового забезпечення за весь період служби.
Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог суд виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Статтею 16-2 цього ж Закону (в редакції від 06.06.2015 року) визначалось, що учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та №1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
З огляду на зазначене суд прийшов до висновку, що при звільненні з військової служби у запас ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2016 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 по 2016 рік.
Аналогічні висновки з приводу подібних правовідносин містяться у рішенні Верховного Суду від 16 травня 2019 року по зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19). Наведене рішення було залишено в силі постановою Великої палати Верховного суду від 21.08.2019 року.
За наведених обставин суд вбачає підстави для визнання протиправною бездіяльності Військової частини пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки та зобов`язання відповідача нарахувати та виплати позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на день звільнення з військової служби - 18.07.2016 року.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення та зобов`язання Військової частини пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за весь період служби, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-ХІІ (далі Закон №1282-ХІІ) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, позивачу за період проходження військової служби з 16.02.2015 року по 18.07.2016 року не виплачувалась індексація грошового забезпечення.
При цьому, як вбачається з довідки Військової частини НОМЕР_2 від 17.11.2020 року №2450, Військова частина НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) в період з 01.05.2015 року по 31.03.2017 року перебувала на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_3 . В період до 31.03.2017 року військова частина не мала статусу розпорядника коштів, а здійснювала лише визначення розміру (нарахування) грошового забезпечення та інших виплат особовому складу. З 01.04.2017 року у Військовій частині НОМЕР_2 відкрито окреме фінансове господарство та надано статус розпорядника коштів 3 ступеня.
Отже, незважаючи на те, що у період проходження військової служби позивачем у Військовій частині НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ), відповідач не був розпорядником коштів, він здійснював визначення розміру (нарахування) грошового забезпечення та інших виплат особовому складу, до яких також входить індексація грошового забезпечення.
За наведених обставин, необґрунтованими та безпідставними є посилання відповідача про те, що він є неналежним відповідачем в частині позовних вимог щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення, оскільки нарахування індексації грошового забезпечення позивача не здійснювалось саме Військовою частиною НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ).
Стосовно права позивача на проведення індексації його доходів, суд зазначає наступне.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону №1282-ХІІ (тут і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до ст.4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно із ст.6 Закону №1282-ХІІ у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст.9 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 року №2017-ІІІ (тут і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо (серед іншого) індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Згідно зі ст.19 наведеного Закону, державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1078).
Згідно з п. 6 Порядку № 1078 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин було передбачено) виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню:
1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів;
2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету;
3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів;
4) індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету;
6) індексація стипендій особам, які навчаються, провадиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Пункт 6 Порядку № 1078 було доповнено абзацом наступного змісту «Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік», згідно з постановою КМ № 1013 від 09.12.2015 року, яка застосовується з 01.12.2015 року.
З вищевикладеного випливає, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами наведених норм права, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Враховуючи вищевикладене та з огляду на відсутність затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, суд прийшов до висновку про наявність підстав для нарахування індексації грошового забезпечення військовослужбовців у встановленому Урядом України порядку, а саме Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
Тобто, сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Положеннями Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-XII та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться, вищевказаними нормативно-правовими актами, у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.
Індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. При цьому відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 12.12.2018 року у справі №825/874/17 та від 19.07.2019 року у справі №240/4911/18 та відповідно до ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при розгляді цієї справи.
Також суд вважає за необхідне зазначити, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект, тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Враховуючи те, що відповідач за весь період проходження військової служби ОСОБА_1 (2015-2016 роки), всупереч вимогам чинного законодавства, не нараховував та не виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення, суд прийшов до висновку про наявні правових підстав для визнання протиправною бездіяльності Військової частини пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за весь період служби.
Отже, з метою повного та всебічного захисту порушених прав позивача виникає необхідність зобов`язати Військову частину пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за весь період служби.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з ч. 2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень бездіяльність якого оскаржується, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності такої бездіяльності.
За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивач є звільненим від сплати судового збору відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судові витрати зі сплати судового збору останнім понесені не були, отже, підстави для розподілу судових витрат у даному випадку відсутні.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_3 ) до Військової частини пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_8 , АДРЕСА_1 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки.
Зобов`язати Військову частину пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.07.2016 року.
Зобов`язати Військову частину пп НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за весь період служби.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 22.12.2020 р.

Суддя О.М. Неклеса