Справа № 1340/3487/18
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2020-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 1340/3487/18

адміністративне провадження № К/9901/34451/20

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львіського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової прокуратури Західного регіону України (далі - Військова прокуратура), в якому просив: визнати протиправними рішення та дії (бездіяльність) Військової прокуратури щодо невидачі йому при звільненні 02 вересня 2014 року належним чином оформленої трудової книжки; зобов`язати відповідача оформити і видати йому належним чином оформлену трудову книжку; стягнути з Військової прокуратури заробітну плату в розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 вересня 2014 року по день належного оформлення і видачі йому трудової книжки. Позов обґрунтовано тим, що з 15 серпня 2012 року він працював в Прокуратурі Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері на посаді першого заступника прокурора регіону. У зв`язку з реорганізацією прокуратуру Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, наказом Генерального прокурора України від 28 серпня 2014 року №1194к його призначено на посаду першого заступника військового прокурора Західного регіону України. З 03 вересня 2014 року позивача звільнено з роботи у Військовій прокуратурі на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України ( у зв`язку з вступом на військову службу). Посилаючись на те, що при звільненні з роботи Військовою прокуратурою не видано належним чином оформлену трудову книжку і яку він отримав лише 31 липня 2018 року, просив суд задовольнити позов.

Рішенням Львіського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року, в позові відмовлено.

10 грудня 2020 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Львіського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року. Заявник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позов.

Предметом спору є неправомірність дій відповідача щодо невидачі трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник зазначив пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, застосував норму права без урахування висновку Верховного Суду щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постанові постановах Верховного Суду, ухвалених у справах №№812/973/17 та 818/675/16.

Перевіряючи доводи заявника щодо неврахування висновків Верховного Суду та аналізуючи зміст зазначених ОСОБА_1 постанов Верховного Суду, судом касаційної інстанції встановлено, що обставини справи, встановлені судами у справах №№812/973/17 та 818/675/16 не є подібними до спірних правовідносин.

Так, у справі №812/973/17 вирішувалося питання щодо правомірності невидачі трудової книжки поліцейському у день звільнення через те, що вона зберігалася не за місцем несення служби, а перебувала у іншому місці - за місцем знаходження роботодавця у відповідності до законодавства. Водночас, у справі № 818/675/16 трудову книжку не видано через те, що між сторонами мав місце спір щодо підстав звільнення працівника, який просив звільнити його за власним бажанням та просив переслати йому трудову книжку засобами поштового зв`язку, проте роботодавець прийняв рішення про звільнення його за прогул та пропонував позивачу прибути до відділу і особисто її отримати.

Натомість у цій справі, предметом спору є невидача трудової книжки у день звільнення позивача з 03 вересня 2014 року з посади першого заступника військового прокурора Західного регіону України у зв`язку з вступом на військову службу та відрядження його з цієї ж дати до Військової прокуратури для виконання службових обов`язків на посаді заступника начальника управління нагляду за додержанням законів об`єднаними силами антитерористичної операції військової прокуратури цього регіону. Вирішуючи спір у цій справі, суди встановили, що трудову книжку позивачу не видано через те, що ОСОБА_1 після звільнення, як цивільній особі, на наступний день продовжив службу як військовослужбовець, на тій же посаді і у тому ж самому органі, і йому виплачувалося грошове забезпечення.

Крім того, касаційна скарга не містить зазначення норми права, яку суд апеляційної інстанції застосував без урахування висновку викладеного у постанові Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а інші аргументи ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів у справі та неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість його перегляду з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, ОСОБА_1 не викладено передбачені статтею 328 КАС України умови, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Відповідно до частини третьої статті 334 КАС України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, зокрема, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Враховуючи те, що заявником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судового рішення у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львіського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Уханенко