Справа № 300/1775/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/1775/20 пров. № А/857/12818/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Тимощук О.Л. у м. Івано-Франківську за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі № 300/1775/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправною відмову відповідача у видачі позивачці «Посвідчення члена сім`ї загиблого», як вдові ліквідатора першої категорії зі статусом інваліда війни, на підставі пункту 1 частини 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зобов`язати відповідача невідкладно видати позивачці таке посвідчення.

У обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає те, що є вдовою ліквідатора аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії зі статусом інваліда війни, померлого через захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язку військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та має право на компенсації та пільги, встановлені Законом України «Про статус і захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

28.02.2020 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про видачу посвідчення члена сім`ї загиблого, в порядку визначеному Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проте відповідач відмовив в наданні такого посвідчення. Відмова мотивована тим, що чоловік позивачки не є прирівняною до інваліда війни особою, а, отже, позивачка як дружина, позбавлена статусу члена сім`ї загиблого, в порядку передбаченому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позивачка заперечує твердження відповідача посилаючись на пункти 1, 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно з якими до інвалідів війни прирівнюються військовослужбовці, які стали особами з інвалідність внаслідок ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, особи начальницького та рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів комітету Державної безпеки колишнього союзу РСР, особи залучені до складу формувань Цивільної оборони тощо.

Оскільки відповідач не врахував цих положень Закону, то діяв, на думку позивачки, протиправно. Тому позивачка вважає, що належним способом захисту порушеного права позивачки є визнання дій протиправними та зобов`язання відповідача видати посвідчення члена сім`ї загиблого, в порядку передбаченому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позиція відповідача у справі зводиться до того, що чоловік позивачки не належить до жодної категорії осіб, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», які прирівняні до інвалідів війни, а отже позивачка не може отримати статус члена сім`ї загиблого, в порядку передбаченому цим Законом.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду його оскаржила позивачка, яка просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачка зазначає те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до прийняття незаконного рішення.

Свою позицію позивачка обґрунтовує тим, що її чоловік на час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС був призваний на військові навчальні збори в якості командира відділу протипожежної служби та в період з 18.07 по 03.09.1986 року у складі Івано-Франківського батальйону протипожежної служби (військова частина НОМЕР_1 ) приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. На підтвердження цих обставин позивачка надала відповідні докази.

На думку позивачки, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що призвело до прийняття невірного рішення.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 , як вдова інваліда першої групи, ліквідатора аварії на ЧАЕС першої категорії, 28.02.2020 року звернулася з заявою до управління соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про видачу посвідчення члена сім`ї загиблого, відповідно до статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Листом № Г-577 від 25.03.2020 року відповідач надав відповідь про те, що чоловік позивачки не є прирівняною до інваліда війни особою, а отже позивачка як дружина, позбавлена статусу члена сім`ї загиблого, в порядку передбаченому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що чоловік позивачки не належить до жодної категорії осіб, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», які прирівняні до інвалідів війни, а, отже, позивачка не може отримати статус члена сім`ї загиблого, в порядку передбаченому цим Законом.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Відповідно до преамбули Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII) цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 10 Закону № 3551-XII, чинність цього Закону поширюється, зокрема на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Позивачка стверджує, що її чоловік є особою, яка прирівнюється до осіб з інвалідністю внаслідок війни, які перелічені у статті 7 Закону № 3551-XII.

Відповідно до пунктів 1, 2, 9 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII, на які посилається позивачка, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать, зокрема, особи з інвалідністю з числа:

- військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами;

- осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами;

- осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Однак, на переконання апеляційного суду, позивачка, ні відповідачу, ні суду першої інстанції, не надала доказів, які б вказували на належність чоловіка позивачки до категорії осіб, які наведені у пунктах 1, 2, 9 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII.

Тому, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції цілком обґрунтовано виходив з того, що оскільки чоловік позивачки не належить до категорії осіб, що прирівняні до інвалідів війни, на яких поширюється чинність Закону № 3551-XII, то і позивачка позбавлена можливості отримати, в порядку передбаченому Законом № 3551-XII, статус члена сім`ї загиблого інваліда війни.

Натомість разом із апеляційною скаргою позивачка надала документи, які свідчать про те, що її чоловік на час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС був призваний на військові навчальні збори в якості командира відділу протипожежної служби та в період з 18.07 по 03.09.1986 року у складі Івано-Франківського батальйону протипожежної служби (військова частина НОМЕР_1 ) приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Зважаючи на цю обставину апеляційний суд звертає увагу на те, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивачка не надала доказів щодо неможливості подання документів, які надала суду апеляційної інстанції, до суду першої інстанції.

Крім того, документи, які позивачка надала суду апеляційної інстанції в якості доказів, не були надані відповідачу при поданні позивачкою заяви про надання статусу члена сім`ї загиблого та видачу відповідного посвідчення, тому відповідач не мав можливості їх проаналізувати і прийняти з цього приводу рішення, яке могло бути іншим.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд не приймає докази, які надала позивачка суду апеляційної інстанції разом із апеляційною скаргою.

Водночас, апеляційний суд зазначає, що позивачка не позбавлена права повторно звернутися до відповідача з відповідною заявою про надання статусу члена сім`ї загиблого і видачу відповідного посвідчення та документами, які вона надала апеляційному суду, для прийняття рішення за результатами розгляду її заяви і поданих документів.

Отже, враховуючи наведене, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року в справі № 300/1775/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Повний текст постанови складений 17.12.2020 року