Справа № 640/17989/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2020-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Шурка О.І.,

При секретарі: Лащевської Д.О.,

За участю позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Секретаря Великої Палати Верховного суду Князєва Всеволода про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Секретаря Великої Палати Верховного суду Князєва Всеволода, в якому просив:

- зобов`язати відповідача передати на розгляд скаргу від 30.06.2020 адресату - Голові Верховного Суду Данішевській В.І. ;

- відшкодувати моральну шкоду в розмірі посадового окладу судді Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на юридичні та реальні факти, і не застосував відповідні норми закону, що підлягали до застосування.

Висновок суду першої інстанції про необхідність відмови у відкритті на думку апелянта, ґрунтується на припущеннях, оскільки звернення позивача до Верховного Суду після постановлення ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2020 не стосуються саме його незгоди з цією ухвалою.

Крім того, у поясненнях, поданих до суду апеляційної інстанції, позивачем вказано, що суддя суду першої інстанції не врахувала зокрема положення статті 33 КАС України та протиправно відмовила у відкритті провадження у справі, відтак слід винести окрему ухвалу, в якій рекомендувати Великій Палаті Верховного Суду передати заяви від 22.01.2020 та від 14.02.2020 іншому судді - доповідачу.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення позивача, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, у червні 2018 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Верховного суду, в якому позивач просив суд зобов`язати відповідача визначити підсудність цивільної справи за його позовною заявою від 22 грудня 2017 року до суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання незаконною відмову у відкритті касаційного провадження та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.08.2018 у справі №826/8903/18, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2018, відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 частини першої ст. 170 КАС України.

Ухвалами Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06.02.2019, 11.03.2019, 08.04.2019, 10.05.2019, 22.07.2019, 09.09.2019, 25.09.2019 та від 24.10.2019 відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на вказані судові рішення.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2020 відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 на ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року, від 11 березня 2019 року, від 08 квітня 2019 року, від 10 травня 2019 року, від 22 липня 2019 року, від 08 серпня 2019 року, від 09 вересня 2019 року, від 25 вересня 2019 року та від 24 жовтня 2019 року у справі № 826/8903/18 за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду про зобов`язання вчинити дії.

30 червня 2020 року позивач звернувся зі скаргою на ім`я Голови Верховного Суду Данішевської В.І. щодо незаконної відмови у наданні судового захисту від явного і очевидного свавілля, в якій також просив розглянути подані ним попередньо скарги по суті Великою Палатою Верховного Суду за його участі.

Листом від 15.07.2020 за підписом Секретаря Великої Палати Верховного суду Князєва В. позивача повідомлено про те, що задовольнити подане клопотання у обраний спосіб не вбачається можливим.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки не пов`язані зі здійсненням відповідачем владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, а тому даний спір не є публічно-правовим і не підпадає під визначення адміністративної справи.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

При цьому, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для подання скарги від 30.06.2020 до Верховного Суду стала фактично незгода з судовими рішеннями у справі №826/8903/18 та позивач у спосіб шляхом подання скарги до Верховного Суду просить переглянути Великою Палатою Верховного Суду судові рішення по справі №826/8903/18.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з частиною першою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. А відповідно до частини другої вказаної статті юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7, 9 частини першої статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради Європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються.

Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.

Тобто, якщо позивач вважав, що суд допустив порушення норм права під час розгляду їх справи, він мав можливість оскаржити ухвалені у цих справах судові рішення до судів вищих (апеляційної чи касаційної) інстанцій у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі.

Таким чином, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №636/5534/15.

У даному випадку, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2020 є остаточним судовим рішенням, і не може бути переглянута шляхом скерування скарг до Великої Палати Верховного Суду.

При цьому, у випадку допущення суддями Верховного Суду при розгляді справи №826/8903/18 дисциплінарного проступку це може бути предметом розгляду саме Вищою радою правосуддя, та позивач скористався цим способом захисту його права, про що свідчить долучена до позову копія про реєстрацію скарги від 13.01.2020.

Отже, у цій справі поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» щодо вказаних вимог позивача слід тлумачити як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а тому зазначені вище вимоги не можуть бути вирішені в судах жодної юрисдикції.

Можливість розгляду судом позовних вимог про зобов`язання іншого суду або посадової особи суду вчинити певні процесуальні дії та (або) ухвалити рішення, пов`язане з розглядом іншої судової справи, провадження в якій відкрито, Закони України не передбачають, а оскарження судових рішень, діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається.

Відтак, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, п.1 частини першої ст.170 КАС України визначений обов`язок судді відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав відмови у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.

Посилання апелянта на те, що він оскаржує саме неправомірні дії відповідача - Секретаря Великої Палати Верховного Суду Князєва Всеволода щодо не передачі Голові Верховного Суду Данішевській В.І. його скарги, а не самі судові рішення по справі №826/8903/18, колегія суддів оцінює критично, з огляду на наступне.

У відповідності до частини першої статті 39 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд очолює Голова Верховного Суду, якого обирає на посаду та звільняє з посади шляхом таємного голосування Пленум Верховного Суду з числа суддів Верховного Суду в порядку, встановленому цим Законом.

За правилами пункту 1 частини другої цієї статті Голова Верховного Суду: представляє Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України у зносинах з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами, а також із судовими органами інших держав та міжнародними організаціями.

Згідно частини першої статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим колегіальним органом Верховного Суду, до складу якого входить двадцять один суддя Верховного Суду.

У свою чергу, до складу Великої Палати Верховного Суду входить Голова Верховного Суду за посадою (частина четверта статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини восьмої статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Секретар Великої Палати Верховного Суду обирається з числа суддів Великої Палати строком на три роки та звільняється з посади Великою Палатою шляхом таємного голосування більшістю голосів.

Секретар Великої Палати: 1) організовує роботу Великої Палати і головує на її пленарних засіданнях; 2) організовує аналіз судової статистики, вивчення і узагальнення судової практики; 3) інформує Пленум Верховного Суду про діяльність Великої Палати; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом (частина десята статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

З огляду на вказані норми, колегія суддів приходить до висновку, що Секретар Великої Палати Верховного Суду організовує роботу Великої Палати та здійснює повноваження щодо листування від імені Великої Палати Верховного Суду.

При цьому, як вже зазначалось, зі звернень позивача до Верховного Суду вбачається, що останній висловлює незгоду з судовими рішеннями у справі №826/8903/18 та просить переглянути Великою Палатою Верховного Суду ці рішення.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

О.І. Шурко