Справа № 420/3588/20
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/3588/20

Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М. Дата і місце ухвалення: 30.10.2020р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, компенсації за невикористані додаткові відпустки учасника бойових дій за 2015-2017 роки;

- стягнути з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму індексації грошового забезпечення за період з 26.04.2015р. по 25.05.2017р. у розмірі 49731,20 грн. та суму компенсації за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки у розмірі 11287,58 грн.;

- стягнути з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 25.05.2017р. до 08.07.2020р. у розмірі 271924,20 грн.;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористану додаткову відпустку;

- стягнути з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди у розмірі 1440,00 грн.

Позов обґрунтовував тим, що за період проходження військової служби з 26.04.2015р. по 25.05.2017р. в/ч НОМЕР_1 не нараховувала та не виплачувала на користь позивача індексацію грошового забезпечення, передбачену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ від 17.07.2003р. №1078, та компенсацію за невикористані додаткові відпустки учасника бойових дій за 2015-2017р.р., право ОСОБА_1 на яку гарантовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». З вказаного слідує, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби без проведення з ним остаточного розрахунку, а тому, на підставі ст.117 КЗпП України, в/ч НОМЕР_1 зобов`язана виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні. Крім того, на підставі постанови КМУ «Про затвердження Порядку проведення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» від 21.02.2001р. №159, у відповідача виник обов`язок нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористану відпустку. Також, позивач посилався на те, що своєю протиправною бездіяльністю щодо невиплати ОСОБА_1 передбачених законодавством пільг, гарантій та компенсацій, відповідачем завдано йому моральну шкоду, яка полягає у душевних переживаннях, і яку позивачем оцінено в розмірі 1440,00 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 26.04.2015р. по 25.05.2017р. та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій за 2015-2017 роки.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 26.04.2015р. по 25.05.2017р. та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій за 2015-2017 роки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 . військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення від 30.10.2020р. у відповідній частині з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при звільненні з військової служби з ОСОБА_1 було проведено повний розрахунок по всіх виплатах, право на які останній мав на момент звільнення та виключення його зі списків особового складу частини. Станом на дату звільнення позивача з військової служби чинним законодавством не було передбачено виплати компенсації за невикористані дні додаткових та соціальних відпусток, у тому числі військовослужбовцям учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, за невикористані дні додаткової відпустки.

Також, апелянт посилається на те, що при вирішенні спору судом не враховано, що військова частина НОМЕР_1 (у 2015-2017р.р. військова частина польова пошта НОМЕР_2 ) знаходилась на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_3 та не була розпорядником бюджетних коштів.

ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2020р., в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати вказане рішення в частині відмови в задоволенні вимог позову щодо стягнення з в/ч НОМЕР_1 на його користь суми індексації грошового забезпечення за період з 26.04.2015р. по 25.05.2017р. у розмірі 49731,20 грн. та суми компенсації за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки у розмірі 11287,58 грн., суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 271924,20 грн. та моральної шкоди в сумі 1440,00 грн., з прийняттям у відповідній частині нового судового рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд наділений повноваженнями визнати бездіяльність відповідача протиправною щодо невиплати суми індексації чи компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, здійснити відповідні розрахунки невиплачених сум та стягнути такі суми на користь позивача.

Апелянт зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення з в/ч НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції не правильно застосував положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, які спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників.

Посилається апелянт і на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки твердженням позивача, що у зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача щодо виплати всіх належних ОСОБА_1 сум, він змушений був турбуватися, витрачати свій час та кошти на відновлення в судовому порядку порушених прав. У зв`язку з цим, позивач має право на відшкодування моральної шкоди з розрахунку 2 грн. за кожний день невиплати індексації грошового забезпечення.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з 26.04.2015р. по 25.05.2017р. ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

15.12.2015р. ОСОБА_1 було видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_4 , пред`явник якого має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (на даний час в/ч НОМЕР_1 ) №44-СС (по особовому складу) від 25.05.2017р. молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира міномета 2 мінометного відділення мінометного взводу роти вогневої підтримки, було звільнено з військової служби в запас відповідно до пп. «ж» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

З 25.05.2017р. позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та виплачено з 01 по 25 травня 2017 року на його користь посадовий оклад за військове звання та надбавку за вислугу років, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, щомісячну грошову винагороду у розмірі 60% місячного грошового забезпечення, щомісячну премію з 01 по 25 травня 2017 року у розмірі 515% від посадового окладу.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до військової частини НОМЕР_1 з приводу нарахування та виплатити індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки, однак такі звернення залишилися без належного реагування. Зазначене стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині вимог щодо визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 26.04.2015р. по 25.05.2017р. та зобов`язання відповідача нарахувати та вплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за вказаний період, виходив з того, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці і проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 цього ж Закону до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення), оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (ст.9 Закону).

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000р. №2017-III визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою КМУ №1078 від 17.07.2003р.

Згідно п. 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету; 6) індексація стипендій особам, які навчаються, провадиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються і т.д.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік .

Аналіз наведених вище нормативно-правових актів, за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Урядом України порядку, а саме Порядку №1078.

Тобто, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

Як встановлено в ході розгляду справи, ОСОБА_1 за період з 26.04.2015р. по 25.05.2017р. не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.

Відповідачем вказаний факт не заперечується.

Як у відзиві на позовну заяву, так і поданій апеляційній скарзі, обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо не проведення індексації грошового забезпечення позивача у вказаний період, відповідач посилається на те, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення у 2015-2017 р.р. не було. Відповідач вказує, що проведення індексації грошових доходів здійснюється виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів.

Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визнав необґрунтованими вказані доводи відповідача, оскільки частина 6 статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. №1282-ХІІ не обмежує проведення, передбачених чинним законодавством України, виплат, а вказує на джерела походження цих коштів.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Кечко проти України» зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі.

До того ж, відповідачем не надано жодного доказу в підтвердження факту відсутності в бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується в/ч НОМЕР_1 , коштів на індексацію грошового забезпечення, і як наслідок не надходження відповідних фінансових асигнувань на рахунки відповідача для виплати індексації військовослужбовцям у вказаний період. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що ним протягом 2015-2017 рр. надсилались відповідні заявки до вищестоящого органу стосовно потреби на виділення додаткових коштів для виплати військовослужбовцям індексації грошового забезпечення.

Щодо посилань в/ч НОМЕР_1 в поданій апеляційній скарзі на те, що позивачем погоджено при виключенні його зі списків особового складу проведення з ним усіх необхідних розрахунків, то колегія суддів вважає вказані доводи апелянта безпідставними, оскільки факт не оскарження позивачем наказу про виключення його із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення жодним чином не позбавляє ОСОБА_1 права на звернення із заявленим позовом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ненарахування та невиплата позивачу індексації грошового забезпечення за період з 26.04.2015р. по 25.05.2017р. є протиправною бездіяльністю з боку відповідача, у зв`язку з чим судом обґрунтовано зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період.

Висновки колегії суддів у даній справі відповідають правовим позиціям Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постановах від 12.12.2018р. у справі №825/874/17, від 19.06.2019р. у справі №825/1987/17, від 19.07.2019р. у справі №240/4911/18, від 23.10.2019р. у справі №825/1832/17, від 20.11.2019р. у справі №620/1892/19, від 05.02.2020р. у справі №825/565/17.

Також, при вирішенні спору суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи ОСОБА_1 , що при звільненні його з військової служби у запас з 25.05.2017р. позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану у 2015-2017 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 щодо протилежного з огляду на наступне.

Згідно п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996р. №504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 вказаного Закону учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п.17 ст.10-1 вказаного Закону в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно п.18 ст.10-1 цього ж Закону в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21.10.1993р. №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06.12.1991р. №1932-XII «Про оборону України».

За визначенням статті 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

У постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18 Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, згідно якого в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку особа набула за період проходження ним військової служби.

Водночас, Верховний Суд зазначив, що у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п.19 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ст.12 Закону України від 22.10.1993р. №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п.8 ст.10-1 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.16-2 Закону України від 05.11.1996р. №504/96-ВР «Про відпустки».

За таких обставин, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та п.12 ч.1 ст.12 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

З огляду на викладене, враховуючи предмет заявленого позову та склад учасників справи, колегія суддів вважає, що на підставі наведених вимог КАС України суд першої інстанції вірно прийняв до уваги вказані висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 та дійшов цілком обґрунтованого висновку, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Таким чином, доводи апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 висновків суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення суду від 30.10.2020р. у відповідній частині колегія суддів не вбачає.

В свою чергу ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі, серед іншого, не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог позову про стягнення з в/ч НОМЕР_1 на його користь індексації грошового забезпечення у розмірі 49731,20 грн. та компенсації за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 11287,58 грн., обґрунтованим тим, що здійснення розрахунку індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив військову службу. Апелянт, з посиланням на наявність спорів у інших судових справах, предметом яких є неправильне нарахування військовою частиною розміру індексації грошового забезпечення, зазначає, що суд першої інстанції, встановивши порушення прав позивача невиплатою належних при звільненні з військової служби сум, зобов`язаний був розрахувати суму невиплачених коштів та стягнути її з в/ч НОМЕР_1 . Саме такий спосіб захисту порушених його прав, за твердженнями апелянта, не призведе до необхідності повторного звернення до суду за їх захистом.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги позивача в цій частині, оскільки погоджується з висновком суду першої інстанції, що визначення розміру індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, які підлягають виплаті на користь ОСОБА_1 , належить до компетенції відповідача і суд не має повноважень визначати складові елементи нарахування відповідних сум та здійснювати їх розрахунок до моменту його проведення відповідачем. Суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Оскільки на даний час нарахування та виплати на користь позивача індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки не здійснювалося, тому, на думку колегії суддів, наразі відсутні порушені права позивача щодо правильного нарахування на його користь належних до виплати при звільненні з військової служби сум, які підлягають захисту в судовому порядку.

Більше того, стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані, але не виплачені.

А відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 щодо захисту його права на отримання індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з в/ч НОМЕР_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 25.05.2017р. до 08.07.2020р. у розмірі 271924,20 грн. суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та індексації замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Колегія суддів вважає помилковим такий висновок суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці.

Разом з тим, спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Отже, безперечним є висновок, що трудове законодавство у питаннях, які не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В свою чергу, згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про наявність у нього права на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку як учасника бойових дій та індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 сформулювала висновок, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що у даній справі підтверджено право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення, колегія суддів вважає, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ч.1 ст. 117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати вказаних сум.

При прийнятті рішення у даній справі колегія суддів, на виконання положень ч.5 ст.242 КАС України, врахує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постановах від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17 та від 26.02.2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо необхідності дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції, розраховуючи суму середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення виходить з такого.

Середній заробіток працівника, згідно ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці», визначається за правилами, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100), який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Згідно п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом першим п.8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки в/ч НОМЕР_3 про нараховані ОСОБА_1 суми грошового забезпечення №309 від 12.05.2020р. грошове забезпечення позивача за останні два повні місці роботи перед звільненням (березень-квітень 2017 року) складає 14 550,18 грн. Виходячи з цього, середньоденний заробіток позивача становить 238,53 грн.

Періодом затримки слід вважати з дати виключення позивача зі списків особового складу 25.05.2017р. по 08.07.2020р. (в межах заявлених позовних вимог), тобто 1140 днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 271 924,20 грн. (238,53 грн. х 1140) з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів.

В свою чергу, застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного: позивач звернувся до суду з цим позовом до суду у квітні 2020 року, в той час, як звільнення позивача мало місце в травні 2017 року; відповідач заперечував проти права позивача на компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення, а тому, факт порушення цього права було встановлено лише під час судового розгляду; заявлена позивачем до стягнення сума компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, та індексації грошового забезпечення майже у 5 разів менша, аніж сума середнього заробітку позивача за час затримки їх виплати при звільненні.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку з розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10 000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення належить скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення - про часткове задоволення позову.

Що ж до вимог ОСОБА_1 про стягнення з в/ч НОМЕР_1 моральної шкоди в сумі 1440,00 грн., то суд першої інстанції, відмовляючи в їх задоволенні, зазначив, що позивач належним чином не обґрунтував визначення заподіяної моральної шкоди у розмірі 1440,00 грн. та не зазначив з чого він виходив при цьому. Також, за висновками суду першої інстанції, позивач взагалі не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань.

Так, статтею 56 Конституції України визначається, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Крім того, відповідно до змісту положень пункту 5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Колегія суддів звертає увагу, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано жодних доказів, які підтвердили б спричинення протиправним наказом відповідача йому моральних страждань та не наведено ніяких доказів з яких можна було б вважати дійсним спричинення такої моральної шкоди.

Окрім того, позивач не надає ґрунтовного пояснення визначення ним суми моральної шкоди на рівні 1442,00 грн., яку він просить стягнути з відповідача на його користь.

Таким чином, на підставі вказаних вимог законодавства України та аналізу встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога позивача стягнути на його користь з відповідача 1440,00 грн. моральної шкоди є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права, на думку суду апеляційної інстанції, у даній справі вважається неправильне тлумачення закону.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 .

Що ж до апеляційної скарги ОСОБА_1 , то на думку колегії суддів така скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції від 30.10.2020р. в частині відмови у задоволенні вимоги позову про зобов`язання відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення - про часткове задоволення позову.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року колегія суддів залишає без змін.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2020р. було задоволено клопотання в/ч НОМЕР_1 про відстрочення сплати судового збору та відстрочено відповідачу сплату судового збору в сумі 1261,20 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2020р. до ухвалення судового рішення по суті справи.

Частиною 2 статті 133 КАС України передбачено, що якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

З огляду на те, що сплату судового збору відстрочено відповідачу до ухвалення судового рішення у справі, та враховуючи, що відповідачем до цього моменту не здійснено сплати відстроченої суми, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача несплаченої суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас п.2 ч.5 вказаної статті Кодексу встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, відсутні підстави для касаційного оскарження даного рішення.

Керуючись статтями 308, 311, 317, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року в частині відмови в задоволенні вимог позову про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 25.05.2017р. до 08.07.2020р. у розмірі 271924,20 грн. скасувати.

В цій частині прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10 000,00 грн.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) несплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в сумі 1261,20 грн. (одна тисяча двісті шістдесят один гривень 20 копійок) до спеціального фонду Державного бюджету України за наступними реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві / м. Київ / 22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA6026001, код класифікації доходів бюджету - 22030106.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлений 17 грудня 2020 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук