Справа № 620/608/20
Суддя: Непочатих В.О.
Дата ухвалення: 2020-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2020 року Чернігів Справа № 620/608/20

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Непочатих В.О.,

при секретарі Скиді В.А.,

за участю представника відповідача Косової О.А., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просить:

- стягнути з Офісу Генерального прокурора, правонаступника Генеральної прокуратури України, на користь позивача вихідну допомогу у сумі 31930,51 грн.;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора, правонаступника Генеральної прокуратури України, на користь позивача надбавку за класний чин у сумі 2000,00 грн. за жовтень 2019 року та надбавку за класний чин у сумі 1100,00 грн. за листопад 2019 року;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора, правонаступника Генеральної прокуратури України, на користь позивача різницю між невиплаченою та нарахованою сумою компенсації за невикористані 22 дні відпустки, яка дорівнює 15247,32 грн.;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора, правонаступника Генеральної прокуратури України, на користь позивача середній заробіток за весь час затримки при звільненні по день ухвалення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на момент звільнення 20.11.2019, відповідачем не здійснено повний розрахунок належних до виплати сум, а саме: вихідну допомогу у сумі 31930,51 грн.; надбавку за класний чин, що не нараховувалась, починаючи з 25.09.2019 по день звільнення у розмірі 2000,00 грн. за жовтень 2019 року та у розмірі 1100,00 грн. за листопад 2019 року. Стверджує, що відповідачем не вірно розраховано компенсацію за невикористані 22 дні відпустки, що зумовило відповідача виплати додатково середній заробіток за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку, відповідно до статті 117 КЗпП України. Позивач зазначає, що не виплата йому вказаних сум носить дискримінаційних характер, суттєво погіршує його становище та обмежує в реалізації законних прав та інтересів в частині трудових прав.

Відповідачем подано відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до норм Закону України «Про прокуратуру» у разі звільнення працівника на підставі пункту 9 частини першої статті 51 цього Закону виплата вихідної допомоги не передбачена. Також відповідач посилається на Закон України від 19.09.2019 № 113-ХІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та внесені цим Законом доповнення до статті 40 КЗпП України, а саме, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Зауважує, що з 25.09.2019 скасовано одну із складових заробітної плати прокурорів, як надбавку за класний чин. Тому посилання позивача на порушення його прав при невключені до заробітної плати надбавки за класний чин «молодший радник юстиції» є безпідставні. Стверджує, що компенсація за невикористані 22 дні відпустки розраховано позивачу вірно виходячи з 60 календарних днів, як визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Зазначає, що відсутні підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої статтею 117 КЗпП України, оскільки при звільненні позивача не було порушено його трудових прав.

Позивач подав до суду відповідь на відзив в якій вказав, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників за наявності підстав передбачених пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, що не заборонено спеціальним законодавством. Позивач зазначає, що він не був позбавлений класного чину і не попереджений про зміну істотних умов праці роботодавцем.

Процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 27.03.2020 було продовжено строк підготовчого провадження у даній справі на тридцять днів; ухвалою суду від 27.08.2020, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження на призначено справу до судового розгляду по суті; ухвалою суду від 10.12.2020, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Наказом Генерального прокурора від 12.11.2019 № 1432ц позивача звільнено з посади прокурора відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України з 20.11.2019 на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Наказано департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні (а.с. 19).

Згідно з копією розрахункового листа за жовтень 2019 року позивачу нараховано до виплати за 11 днів: оклад - 3570,00 грн, надбавка за ОВЗ за 11 днів - 3712,80 грн, вислуга прокурорів - 1071,00 грн., премія щомісячна - 6265,35 грн., індекс доходів 2012 - 177,62 грн, всього нараховано 14796,77 грн. Утримано: податок на доходи - 2663,42 грн, військовий збір - 221,95 грн., аванс - 5012,00 грн., виплата зарплати - 6899,40 грн., всього утримано - 14796,77 грн. (а.с. 25).

Згідно з копією розрахункового листа за листопад 2019 року позивачу нараховано до виплати: лікарняні за 5 днів - 6249,10 грн., лікарняні за рахунок соцстраху за 7 днів - 8748,74 грн., компенсацію за невикористану відпустку за 22 дні - 17425,76 грн., всього нараховано 32423,60 грн. Утримано: податок на доходи - 2699,61 грн., військовий збір з лікарняного ФСС - 131,23 грн., виплата зарплати - 5030,53 грн., перерахування на картку - 14027,73 грн., податок на доходи - 3136,64 грн., військовий збір - 355,12 грн., всього утримано - 25380,86 грн. Борг підприємства на грудень 2019 - 7042,74 грн.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Приписами статті 222 КЗпП України визначено, що особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюються законодавством.

Згідно з частиною п`ятою статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Так, Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2020 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) визначені правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, в тому числі він містить положення щодо умов звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, соціального та матеріально-побутового забезпечення прокурора.

Таким чином, особливості розгляду трудових спорів, зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії регулюються Законом № 1697-VII.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження (частина п`ята статті 51 Закону № 1697-VII).

Під час розгляду даної справи, суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, яка полягає у тому, що під час вирішення справ щодо звільнення публічних службовців, пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Норми Закону № 1697-VII, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України.

Також Верховним Судом у постанові 05.12.2019 у справі № 804/7399/16 висловлено правову позицію, що згідно з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII однією з умов звільнення прокурора з посади є ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Поряд із цим, не виключається звільнення прокурорів за правилами Кодексу законів про працю України у випадках, коли підстави звільнення є загальними, передбаченими законодавством про працю. В такому разі роботодавцем мають бути дотримані і гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.

Судом встановлено, що позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

При цьому, Законом № 1697-VII не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення з підстави, визначеної пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

Випадки виплати вихідної допомоги при припинення трудового договору визначені статтею 44 КЗпП України, зокрема, виплата вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку передбачена при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2, 6 статті 40 КЗпП України.

З викладеного слідує, що умовою виплати працівникові вихідної допомоги за статтею 44 КЗпП України є звільнення працівника виключно з визначених цією статтею підстав.

Отже, враховуючи, що позивача звільнено з підстави та в порядку, визначених Законом № 1697-VII, яким не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача вихідної допомоги у сумі 31930,51 грн. задоволенню не підлягає.

Суд не приймає до уваги твердження позивача про звуження його права на отримання вихідної допомоги з огляду на рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012.

Так, Конституційний Суд України у вказаному рішенні зазначив, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування кожному достатнього життєвого рівня.

Конституційний Суд України виходить із того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов`язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може змінюватись державою, зокрема, через неможливість її фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Неприпустимим є також встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Щодо стягнення надбавки за класний чин суд зазначає таке.

Згідно з частинами першою та другою статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами та складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

В силу вимог пункту 1 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX, визнано такими, що втратили чинність норми Закону України «Про прокуратуру» у редакції 1991 року, у тому числі частина перша статті 49, якою однією зі складових заробітної плати прокурорів визначалась надбавка за класні чини.

Нарахування заробітної плати прокурорів з 25.09.2019, тобто після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX проводиться без врахування зазначеної надбавки.

Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача надбавки за класний чин у сумі 2000,00 грн. за жовтень 2019 року та надбавку за класний чин у сумі 1100,00 грн. за листопад 2019 року є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення різниці між невиплаченою та нарахованою сумою компенсації за невикористані 22 дні відпустки.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про відпустки» тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та іншими нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпустки провадиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок), в пункті 2 якого, зокрема, визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Згідно пункту 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Згідно довідки від 15.07.2020 № 21-917 зп, сума компенсації за 22 дні невикористаної відпустки склала 17425,76 грн. При цьому сума середньоденної заробітної плати склала 792,08 грн. (47524,53 грн сумарний заробіток за відпрацьовані повні два місяці : 60 календарних (без святкових) днів (а.с. 216-217).

Тобто, розрахунок проведений відповідачем у відповідності до пункту 7 Порядку шляхом ділення сумарного заробітку за відпрацьовані повні два місяці на кількість календарних днів в умовному розрахунковому періоді за винятком святкових і неробочих днів та перемноження одержаного результату на число календарних днів відпустки.

Суд зазначає, що при обрахунку компенсації за невикористанні дні відпустки не може братися до уваги довідка від 28.12.2019 (а.с. 27), оскільки при визначенні середньоденної заробітної плати в розмірі 1485,14 грн. (47524,53 грн. : 32 робочих днів) використовувалася формула, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні.

В силу вимог частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 177 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно абзаців першого та другого частини першої статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Пунктом 3.1.1. Положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України 19.07.2018 № 13 визначено, зокрема, що до повноважень комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства належить прийняття рішення про призначення або відмову в призначенні матеріального забезпечення (допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітності та пологах, на поховання) і передає його роботодавцю для проведення виплат, здійснення розрахунків тощо.

Таким чином, оплата допомога у зв`язку із тимчасовою втратою працездатністю за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності проводиться роботодавцем на підставі відповідного рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства, після подання працівником листка непрацездатності, а тому до прийняття такого рішення роботодавець не може виплатити працівнику суму допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності.

За встановленими у справі обставинами, позивач звільнений з 20.11.2019, у період з 16.11.2019 по 25.11.2019 був тимчасово непрацездатний, після подання роботодавцю листка непрацездатності йому було виплачено кошти за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності в грудні 2019 року, що свідчить про не порушення відповідачем вимог трудового законодавства.

При цьому, виходячи з підстав позову, позивач вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню за невиплачену суму компенсації за невикористанні дні відпустки, в стягненні якої судом було відмовлено, а тому відсутні підстави для застосування приписів статті 117 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.

У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позову, понесені ним судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011, ) про стягнення грошових коштів - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.12.2020.

Суддя В.О. Непочатих