Справа № 360/3428/20
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2020-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року справа №360/3428/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Гайдара А.В., Ястребової Л.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року у справі №360/3428/20 (головуючий І інстанції Захарова О.В.) за позовом Головного управління Національної поліції в Луганській області до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправною та скасування постанови в частині стягнення виконавчого збору, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Антонової В.Є. про відкриття виконавчого провадження № 62911471 за виконавчим листом № 360/2011/20, виданим 12.08.2020 Луганським окружним адміністративним судом про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Луганській області нарахувати, та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 07 листопада 2015 року по 30 листопада 2017 року, в частині стягнення з боржника Головного управління Національної поліції в Луганській області виконавчого збору у розмірі 18892,00 гривень.

В обґрунтування позову зазначив, що державним виконавцем протиправно стягнуло виконавчий збір з позивача, оскільки виконавчий збір не стягується з боржника у разі, якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Антонової В.Є. про відкриття виконавчого провадження ВП № 62911471 від 31 серпня 2020 року за виконавчим листом № 360/2011/20, виданим Луганським окружним адміністративним судом 12.08.2020, в частині стягнення з боржника: Головного управління Національної поліції в Луганській області виконавчого збору у розмірі 18892,00 гривень.

Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Антонової В.Є. про стягнення виконавчого збору ВП № 62911471 від 31 серпня 2020 року за виконавчим листом № 360/2011/20, виданим Луганським окружним адміністративним судом 12.08.2020, про стягнення з боржника: Головного управління Національної поліції в Луганській області виконавчого збору у розмірі 18892,00 гривень.

Вирішено питання судових витрат по справі стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати по справі по сплаті судового збору.

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону №1404 зазначення в постанові про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому ст. 27 цього Закону, за умови, що примусове виконання рішення передбачає його справляння, є обов`язком державного виконавця.

Резолютивна частина рішення виконавчого документа не передбачає стягнення грошових коштів, натомість у виконавчому документі зазначено про зобов`язання боржника вчинити певні дії. Оскільки резолютивна частина рішення виконавчого документу передбачає вчинення певних дій, це рішення є рішенням зобов`язального характеру, а отже і рішенням немайнового характеру.

Статтею 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», відповідно до якої виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Крім того, ст.27 Закону №1404 визначений вичерпний перелік випадків, у яких виконавчий збір не стягується, серед яких відсутні такі, що дозволяють державному виконавцю не стягувати виконавчий збір у даному випадку.

Суд першої інстанції неправильно застосував до спірних відносин практику Верховного Суду.

Суд першої інстанції неправильно стягнув з відповідача витрати по сплаті судового збору, без врахування приписів ч.2 ст.139 КАС України щодо витрат суб`єкта владних повноважень.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, до суду не з`явилися, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

На підставі рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 у адміністративній справі № 360/2011/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, видано виконавчий лист № 360/2011/20 від 12.08.2020 про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 07 листопада 2015 року по 30 листопада 2017 року (арк. спр. 46-48).

Постановою державного виконавця від 31.08.2020 відкрито виконавче провадження ВП № 62911471 з примусового виконання виконавчого листа Луганського окружного адміністративного суду № 360/2011/20 від 12.08.2020 (арк. спр. 7, 51).

Пунктом 3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 31.08.2020 ВП № 62911471 визначено стягнути з боржника виконавчий збір/винагороду виконавцю у розмірі 18892,00 грн.

Не погоджуючись з постановою про відкриття виконавчого провадження від 31.08.2020 ВП № 62911471 в частині стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 18892 грн позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що виконавчий лист зобов`язує нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, боржником за якою є державний орган, тобто у цьому випадку підлягають застосуванню положення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Отже, відповідно до вимог пункту 3 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не повинен стягуватися з ГУНП в Луганській області.

Оцінка суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно частин п`ятої, шостої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404) виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника податидекларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Як визначено частинами другою, третьою статті 27 Закону № 1404 виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Згідно пункту 3 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404 виконавчий збір не стягується, якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

На підставі частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон №4901) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Примусова реалізація майна юридичних осіб - відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часток, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду.

Приписами частини першої статті 3 цього ж Закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Як визначено статтею 7 Закону №4901 виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Аналіз положень статей 26, 27 Закону № 1404 свідчить, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє розпочинається з ухваленням постанови про відкриття виконавчого провадження, у якій, з-поміж іншого, державний виконавець зобов`язаний зазначити суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню.

У Законі № 1404 передбачено випадки, коли виконавчий збір не стягується (частина п`ята статті 27), а також умову, за якої виконавчий збір не підлягає стягненню (якщо відсутні визначені законом підстави для звільнення від його сплати).

Виконавчий лист Луганського окружного адміністративного суду №360/2011/20 від 18.06.2020 року містить вимогу зобов`язального характеру (зобов`язати ГУ НП в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 07.11.2015 року по 30.11.2017 року), що за змістом не є тотожним такому способу захисту порушеного права, як «стягнення» визначеної судом суми за певним видом платежу.

Висновок суду першої інстанції, що виконання цього виконавчого документа відбуватиметься за рахунок бюджетних коштів відповідно до Закону № 4901, що є обставиною, яка виключає стягнення виконавчого збору, на думку колегії суддів, ґрунтується на помилковому розумінні суті спірних правовідносин, правового статусу боржника у виконавчому провадженні та визначеного судом способі захисту прав стягувача.

Так, дійсно ГУ НП в Луганській області є державним органом, проте передбачені Законом № 4901 гарантії щодо виконання судових рішень стосовно цього суб`єкта не застосовуються, оскільки спосіб захисту порушеного права, зазначений у судовому рішенні, визначає і порядок його виконання.

В даному спорі вимоги до боржника - зобов`язального характеру, тоді як за Законом № 4901 виконуються рішення про стягнення коштів (з боржників, перелік яких визначено частиною першою статті 2 цього Закону).

За такого правого регулювання та обставин справи суд зазначає, що стягнення виконавчого збору у визначеному Законом розмірі є обов`язком державного виконавця при примусовому виконанні рішення.

Відтак, враховуючи, що рішення суду виконується на підставі Закону України «Про виконавче провадження», приписами якого прямо передбачене справляння з боржника до бюджету виконавчого збору підстави для скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору відсутні.

Аналогічна правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом у постановах від 14.05.2020 (справа № 336/4615/17), від 09.07.2020 року (справа № 806/2179/16), від 16.09.2020 року (справа № 310/1512/17)

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ГУ НП в Луганській області задоволенню не підлягають.

Також є слушними доводи апелянта про помилкове стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору, оскільки частиною другою статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки ГУ НП в Донецькій області є суб`єктом владних повноважень, тому в разі задоволення його позову судові витрати по сплаті судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача позивачу не відшкодовуються.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пунктів 1,4 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що обумовлює задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 271, 272, 287, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року у справі №360/3428/20 задовольнити.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року у справі №360/3428/20 скасувати.

В задоволенні позовних вимог Головного управління Національної поліції в Луганській області до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправною та скасування постанови в частині стягнення виконавчого збору відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 21 грудня 2020 року.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2020 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Л.В. Ястребова