Справа № П/811/4240/14
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м. Кропивницький Справа № П/811/4240/14

Кіровоградський окружний адміністративний суд,

у складі: головуючого - судді Хилько Л.І.,

за участю секретаря судового засідання - Бабіч О.В.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача Коротича В.А.

представника відповідача 1 Іванини І.І.

представників відповідача 2 Волошиної Н.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Служби безпеки України (відповідач-1) та Міністерства юстиції України (відповідач-2) про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення грошового забезпечення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просить:

1) визнати протиправним і скасувати наказ Голови Служби безпеки України від 23.10.2014 року за №10/12-ОС щодо звільнення з посади заступника начальника Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області відповідно пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" та поновити його на посаді заступника начальника управління СБУ в Кіровоградській області; допустити постанову в цій частині до негайного виконання;

2) стягнути з відповідача-1 середньомісячне грошове забезпечення з урахуванням всіх видів забезпечення, які нараховувались відповідно до посади заступника начальника УСБУ в Кіровоградській області, за весь час вимушеного прогулу (з моменту звільнення з посади 23.10.2014 по момент звільнення зі служби 12.01.2016);

3) зобов`язати відповідача-1:

3.1 перерахувати розмір матеріальної допомоги на оздоровлення та соціально-побутові потреби з моменту звільнення з посади 23.10.2014 по момент звільнення зі служби 12.01.2016;

3.2 перерахувати розмір єдиноразової вихідної грошової винагороди при звільненні з військової служби (при виході на пенсію розраховується з врахуванням розміру грошового забезпечення за останні 2 роки дійсної служби);

3.3 перерахувати військову пенсію та направити до органів пенсійного фонду грошовий атестат з проведеними перерахунками;

4) зобов`язати відповідача-1 вибачитись за незаконне звільнення з посади, шляхом розміщення відповідної інформації на офіційному веб-сайті СБ України;

5) зобов`язати відповідача-1 поінформувати відповідача-2 про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади";

6) зобов`язати відповідача-2 виключити відомості з Єдиного державного реєстру осіб щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" щодо застосування відносно позивача заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону України "Про очищення влади".

7) стягнути з відповідача-1 моральну шкоду, заподіяну незаконним звільненням з посади в розмірі 216 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду;

8) стягнути з відповідача-1 судові витрати, пов`язані з проведенням судової психологічної експертизи в розмірі 7845,12 грн.

Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує, що участі у здійсненні та у сприянні здійсненню заходів, які були спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 не приймав, дій з підриву основ національної безпеки і оборони України або порушення прав і свобод людини не вчиняв. Застосовані підстави звільнення без доведення його вини у сприянні узурпації влади, позивач вважає неприпустимими, та стверджує, що звільнення відбулося лише за формальними підставами, із застосуванням принципу колективної відповідальності, що суперечить нормам Конституції та законів України.

Вказане стало підставою його звернення із даним адміністративним позовом до суду та просить суд задовольнити адміністративний позов.

Представниками відповідачів подані відзиви на позовну заяву на позовну заяву, з яких вбачаються заперечення проти позовних вимог та пояснюється, що оскаржувані накази спрямовані на виконання положень Закону України «Про очищення влади» у зв`язку з набуттям ним 16 жовтня 2014 року чинності. Оскільки було встановлено, що ОСОБА_1 в період з 19.10.2012 року по 23.12.2014 року обіймав посаду заступника начальника УСБУ в Кіровоградській області, що відповідає критерію здійснення очищення влади, передбаченому пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII (далі - Закон №1682-VIІ), тому він підлягав звільненню з посади.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою суду від 17.06.2020 року розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження (т.2,а.с.45).

Ухвалою суду від 08.10.2020 року закрито підготовче провадження в справі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, представники відповідачів проти позовних вимог заперечили.

Враховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в органах СБУ, з 14.08.1993 року на керівних посадах різного рівня, має військове звання «полковник». Загальний термін календарної вислуги, станом на 01.12.2014 року становить 24 роки 9 місяців 8 днів.

У зв`язку з набранням 16 жовтня 2014 року чинності Законом України «Про очищення влади» відповідачем 1 було встановлено, що ОСОБА_1 в період з 19.10.2012 року по 23.10.2014 року обіймав посаду заступника начальника УСБУ в Кіровоградській області, що відповідає критерію здійснення очищення влади, передбаченому пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII (далі - Закон №1682-VIІ), тому підлягав звільненню з посади.

Виходячи з такого, наказом Голови СБУ від 23 жовтня 2014 року №10/12-ос позивача звільнено з посади заступника начальника Управління на підставі підпункту «Б» пункту 48 (у зв`язку з проведенням організаційних заходів) Положення №1262/2007 та зараховано у розпорядження прямого начальника по посаді першого заступника начальника Управління із залишенням на військовій службі (т.1,а.с.90).

Наказом голови СБУ від 23.12.2015року за №1422-ос ОСОБА_1 звільнений з військової служби за пп. «в» п.61 (у запас СБУ) та пп. «б» п. 63 (за станом здоров`я непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку) Положення №1262, за поданим ним рапортом.

Наказом начальника Управління СБУ в Кіровоградській області №9-ос від 12.01.2016 року позивач виключений зі списків особового складу з 12.01.2016 року.

Пояснення відповідача 1 та надані до матеріалів справи документи, зокрема копії наказів, вказують на те, що причиною звільнення ОСОБА_1 з посади фактично стали ті обставини, що в період з 19 жовтня 2012 року по 23 жовтня 2014 року (01 рік 04 місяці 03 дні) він обіймав посаду заступника начальника УСБУ в Кіровоградській області, що відповідало критерію здійснення очищення влади, передбаченому пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII, що не заперечують відповідачі у відзивах на позовну заяву.

Аналізуючи наявність правових підстав для видання оскаржуваних наказів щодо звільнення позивача, а також зарахування у розпорядження начальника, суд знову зазначає, що 16 жовтня 2014 року набув чинності Закон України «Про очищення влади», яким передбачені підстави та порядок проведення процедури люстрації щодо посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування. Відповідно до частини другої статті 1 зазначеного Закону очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальності відповідальності та гарантування права на захист.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначено Законом України "Про очищення влади" від 16.09.2014 № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про очищення влади", очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

За змістом ч. 2 ст. 1 цього Закону, очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону № 1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбаченої частиною першою статті 4 цього Закону.

Водночас, п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про очищення влади", встановлено, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб органів прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Національного банку України.

При цьому, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про очищення влади").

Судом встановлено, що відповідно до Наказу Голови Служби безпеки України від 23.10.2014 р. № 10/12-ОС, підставою звільнення позивача є відомості, наявні у матеріалах особової справи ОСОБА_1 з яких слідує, що він у період з 19 жовтня 2012 року до 23 жовтня 2014 року обіймав посаду заступника начальника Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області.

При цьому, як встановлено судом з листа від №23.09.2020 року за №61/ЮК/7181/нт, наданого УСБУ в Кіровоградській області, інформації, яка б свідчила, що ОСОБА_1 своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини в Управлінні роботи з особовим складом СБУ відсутні (т.2,а.с.112,115-116,117).

Україна є демократичною, правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти

приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України; відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 1, стаття 3, частина друга статті 6, частини перша, друга статті 8 Конституції України).

Згідно статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 1, частини перша, друга, четверта, шоста, сьома статті 43 Основного Закону України).

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац третій підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 29 січня 2008 року N 2-рп/2008).

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Законом України "Про очищення влади" визначено правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про очищення влади" очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Під визначенням "принцип" (лат. principium - начало, основа) розуміється головне, важливе, суттєве, неодмінне.

Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що частиною першою та другою статті першої Закону України "Про очищення влади" визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну "очищення влади", виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.

Слід додати, що відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Відповідно до п. 12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи № 1096 (1996) люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку. Відповідно до п. 8 вказаних принципів, дискваліфікація може стосуватися лише тих осіб, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або серйозно допомагали в їх вчиненні. Відтак, вказаний конституційний принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню також і при здійсненні очищення влади (люстрації).

Виходячи з усталеної практики ЄСПЛ особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (див, пункт 61 рішення у справі "Любох проти Польщі").

У проміжному Висновку від 16 грудня 2014 року № 788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України "Про очищення влади" (Закону "Про люстрацію") Венеціанська комісія констатувала, крім іншого, що "Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це" (пункт 62).

Аналогічний висновок Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: "Особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій" (підпункт "h" пункту 20 розділу 3 Висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії № 524/2009 від 13 жовтня 2009 року).

Таким чином, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що в контексті обставин даної конкретної справи люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Однак, під час розгляду справи в порядку виконання обов`язку, визначеного ч. 2 ст. 77 КАС України, з боку відповідачів не надано доказів належності позивача до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. При цьому, на час початку роботи позивача не існувало Законів, які б визначали правопорушенням зайняття займаної ним посади, а відтак та силу положень ст. 58 Конституції України позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише в силу одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем.

Тобто, у даному конкретному випадку відповідачами не доведено дотримання, у зв`язку з прийняттям оскаржуваних рішень, основоположних принципів очищення влади, визначених Законом, а відтак, враховуючи крім іншого те, що займана позивачем посада не є політичною посадою, не доведено і правомірності застосування до позивача процедур, передбачених цим Законом, що у свою чергу зумовлює висновок про недоведеність правомірності прийняття оскаржуваних рішень з підстав, у ньому зазначених, що є достатньою і самостійною підставою для їх скасування.

Крім того, Закон України "Про очищення влади" чітко визначає посади органів Служби безпеки України до яких застосовується люстрація - керівник, заступника керівника територіального (регіонального) органу (апарату) Служби безпеки України.

Як вже встановлено судом, позивач у період 19.10.2012 по 23.10.2014 роки працював на посаді заступника начальника управління СБ України в Кіровоградській області.

Разом з тим, Закон України "Про очищення влади" не визначає посаду, яку обіймав позивач - заступник начальника управління СБ України в Кіровоградській області, а відтак ця посада є такою, на яку не поширюється заборона, визначена вказаним законом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача, суд ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Враховуючи наведене, оскаржувані рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За постановою Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі "Волков проти України", звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про поновлення позивача на посаді заступника начальника Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області з 23.10.2014 року.

Згідно із правовим висновком, зазначеним у Постанові Верховного Суду України від 14 січня 2014 року у справі №21-395а13: суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Вимоги щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу позивачем не заявлялись.

Однак, в судовому засіданні представник позивача зазначив про вимушений прогул позивача.

При цьому, змістом п.п. 1 п.1 розділ IV Інструкції №515/ДСК встановлено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, зарахованих в розпорядження відповідних начальників або керівників здійснюється на підставі наказів по особовому складу та підлягають погодженню з відповідними фінансовими і юридичними підрозділами. За такими військовослужбовцями зберігається виплата грошового забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, протягом строків перебування в розпорядженні, передбачених п.48 Положення, а в разі не визначення таких строків протягом шести місяців з дня зарахування в розпорядження.

У разі не призначення на посаду або не звільнення військовослужбовця з військової служби після закінчення строків перебування у розпорядженні виплата грошового забезпечення здійснюється за рішенням Голови СБ України на підставі рапортів начальників або керівників, у розпорядженні яких перебувають такі військовослужбовці.

Суд вважає, що доки військовослужбовець Служби безпеки України проходить військову службу, на нього розповсюджуються усі гарантії, визначені Розділ V Закону № 2229-XII - соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України.

Як встановлено судом, до звільнення позивача з військової служби він отримував грошове забезпечення , що підтверджується долученими до матералів справи розрахунковими листами, які оглянуті та досліджені судом. Як свідчить зміст вказаних листів з 24.10.2014 по 12.01.2016 (день виключення зі списків особового складу) позивач отримував грошове забезпечення, а тому у суду відстутні підстави для стягнення сум за вказаний період.

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (зі змінами та доповненнями, діючими на момент виникнення правовідносин) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Розмір грошового утримання позивача, обчислений за останні 2 місяці роботи, виходячи з довідки УСБУ в Кіровоградській області від 15.09.2020 року №61/17/157, становить: 12761,16 грн. - за листопад 2015 року + 12761,16 грн. - за грудень 2015 року (без виключення сум відрахування на податки) = 25522,32 грн.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Виходячи з інформації УСБУ в Кіровоградській області, табелювання робочого часу для військовослужбовців СБУ не проводиться, а нарахування щомісячного грошового забезпечення здійснюється помісячно. При виплаті військовослужбовцям грошового забезпечення розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Таким чином, для розрахунку грошового забезпечення позивача як військовослужбовця СБУ застосовується критерій календарного дня та календарного місяця.

Отже, за розрахунком середньоденний заробіток позивача становить: 25139,48 грн. (грошове утримання за 2 останні місяці) / (30 днів листопада + 31 день грудня) 61 календарний день = 412,12 грн.

Період з 12 січня 2016 року (день виключення зі списків особового складу) по 24 листопада 2020 року (день винесення судового рішення) складає 1778 календарних днів. Отже, множенням 1778 календарних днів на 412,12 грн. середньоденного заробітку, складає 732 749,36 грн. середнього заробітку за зазначений період, який підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на на військовій службі в Службі безпеки України з 23 грудня 2015 року та на посаді заступника начальника Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області з 23 жовтня 2014 року, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню (30 днів х 412,12 грн.)

Відповідно до частин першої, четвертої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим осілим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Згідно з підпунктами 1,2 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року « 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (норми якої діяли до 01 березня 2018 року) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Норми аналогічного змісту передбачені чинною з 03 березня 2018 року постановою Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Виходячи з наявної у справі довідки №61/17/157 про щомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 від 15.09.2020 року, виданої УСБУ в Кіровоградській області, грошове забезпечення нараховувалось ОСОБА_1 до 12 січня 2016 року включно. Зі змісту довідки встановлено, що ОСОБА_1 нараховано та виплачено компенсацію за невикористану відпустку в сумі 13186,61 грн., винагороду за безпосередню участь в АТО в сумі 39 312,61 грн.; одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 159514,50 грн. (т.2,а.с.114).

Так, позивачем при звернені до суду, заявлено вимоги про стягнення з відповідача-1 середньомісячного грошового забезпечення з урахуванням всіх видів забезпечення, які нараховувались відповідно до посади заступника начальника УСБУ в Кіровоградській області, за весь час вимушеного прогулу (з моменту звільнення з посади 23.10.2014 по момент звільнення зі служби 12.01.2016).

Надаючи оцінку вказаним вимогам, суд зазначає наступне.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби Безпеки України визначено вимогами Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затвердженої наказом Центрального управління Служби безпеки України №515/ДСК від 10.04.2018 (далі Інструкція №515/ДСК).

За змістом п.п. 1 п.1 розділ IV Інструкції №515/ДСК встановлено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, зарахованих в розпорядження відповідних начальників або керівників здійснюється на підставі наказів по особовому складу та підлягають погодженню з відповідними фінансовими і юридичними підрозділами. За такими військовослужбовцями зберігається виплата грошового забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, протягом строків перебування в розпорядженні, передбачених п.48 Положення, а в разі не визначення таких строків протягом шести місяців з дня зарахування в розпорядження.

У разі не призначення на посаду або не звільнення військовослужбовця з військової служби після закінчення строків перебування у розпорядженні виплата грошового забезпечення здійснюється за рішенням Голови СБ України на підставі рапортів начальників або керівників, у розпорядженні яких перебувають такі військовослужбовці.

Суд вважає, що доки військовослужбовець Служби безпеки України проходить військову службу, на нього розповсюджуються усі гарантії, визначені Розділ V Закону № 2229-XII - соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України.

Враховуючи, що позивач в період з 23.10.2014 року до 12.01.2016 року продовжував проходити військову службу в СБУ, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 мав право на отримання грошового забезпечення з урахуванням всіх видів забезпечення, які нараховувались відповідно до посади заступника начальника УСБУ в Кіровоградській області. При цьому, оскільки у суду відсутні відомості з чого конкретно визначалося та складалось щомісячне грошове утримання ОСОБА_1 по посаді заступника начальника УСБУ в Кіровоградській області, суд позбавлений можливості провести необхідні розрахунки з метою визначення конкретної суми, яка підлягає присудженню на його користь.

Натомість суд погоджується з твердженням представника Служби безпеки України, щодо не поширення на позивача п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України у зв`язку з наступним.

Частиною 1 статті 19 Закону України "Про Службу безпеки України" визначено, що кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби. Порядок обліку кадрів Служби безпеки України затверджується Головою Служби безпеки України.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про Службу безпеки України", трудові відносини працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, регулюються законодавством України про працю.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється, а тому в даному випадку у позивача відсутній вимушений прогул в періоді з 23.10.2014 року до 12.01.2016 року, оскільки він продовжував проходити військову службу в СБУ, а тому у вказаній частині позов задоволенню не підлягає.

Також, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача 1 надати Реєстратору Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовані положення Закону України «Про очищення влади» - Міністерству юстиції України, відомості щодо відсутності підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон, визначених статтею 1 Закону №1682-VII, що сприятиме повному та найбільш ефективному захисту прав, свобод та інтересів позивача.

З урахуванням зазначеного, суд вважає позовні вимоги в частині зобов`язання Міністерства юстиції України вилучити відомості про особу ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» заявленими передчасно та відмовляє у їх задоволенні.

Також, суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині:

3.1 перерахувати розмір матеріальної допомоги на оздоровлення та соціально-побутові потреби з моменту звільнення з посади 23.10.2014 по момент звільнення зі служби 12.01.2016;

3.2 перерахувати розмір єдиноразової вихідної грошової винагороди при звільненні з військової служби (при виході на пенсію розраховується з врахуванням розміру грошового забезпечення за останні 2 роки дійсної служби);

3.3 перерахувати військову пенсію та направити до органів пенсійного фонду грошовий атестат з проведеними перерахункам, оскільки, як встановлено судом, позивам з відповідними письмовими заявами про такі виплати та вчинення відповідних дій до відповідача 1 не звертався, у зв`язку з чим можлива відмова у їх виплаті є лише припущеннями позивача, не підтвердженими належними доказами, а тому на думку суду є передчасними.

Окрім того, можливість звернення до відповідача 1 із відповідними заявами у 2020 році зберігається за позивачем.

Крім того, суд вказує, що перерахунок військової пенсії належить до виключної компетенції органів пенсійного фонду, а тому позивачем невірно обрано захист порушеного права, тому у вказаній частині позов теж не підлягає задоволенню.

Щодо зобов`язання відповідача-1 вибачитись за незаконне звільнення з посади, шляхом розміщення відповідної інформації на офіційному веб-сайті СБ України.

Суд виходить з того, що належно обраним способом захисту є такий спосіб захисту, який забезпечує реальний захист прав та інтересів. Зобов`язання відповідача-1 вибачитись за незаконне звільнення з посади, шляхом розміщення відповідної інформації на офіційному веб-сайті СБ України, як спосіб відшкодування моральної шкоди не забезпечить дійсного припинення порушення його прав, та такий спосіб захисту права не передбачений положеннями ст.5 КАС України.

Крім того, вище судом вже зроблено висновок про необхідність зобов`язання відповідача 1 надати Реєстратору Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовані положення Закону України «Про очищення влади» - Міністерству юстиції України, відомості щодо відсутності підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон, визначених статтею 1 Закону №1682-VII, що сприятиме повному та найбільш ефективному захисту прав, свобод та інтересів позивача.

Що стосується позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст .23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Обгрунтовуючи розмір відшкодування внаслідок незаконного, на думку позивача, звільнення він посилається на висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи №3047/3048/20-27 від 09.09.2020 року (т.2,а.с.98-102), в якому вказано, що ситуація, яка проведена із проведенням люстрації в результаті якої відбулосб звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління СБУ в Кіровоградській області без врахування приниципу індивідуального підходу до його обистих і кар`єрних досягнень, зразкових індивідуальних психологічних особливостей та з подальшим внесенням відомостей до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», що призвело до життєвої кризи та дійсно була психотравмуючою для ОСОБА_1 .

Суд вказує, що звільнення позивача відбулось на реалізацію положень Закону України «Про очищення влади». Відповідач, як роботодавець після прийняття вказаного закону, не мав іншого варіанту поведінки ніж та, що встановлена Законом.

За таких обставин, звільнення ОСОБА_1 з посади, що спричинили моральні страждання вчинено не з вини чи протиправного діяння СБУ,

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що висновком експерта підтверджується факт заподіяння позивачу моральних страждань та втрат немайнового характеру в зв`язку проведенням люстрації, а не внаслідок звільнення з посади.

Крім того, встановлені вище під час розгляду обставини є самостійною підставою для звернення до суду про відшкодування моральної шкоди за рахунок державного бюджету.

В зв`язку з ненаданням позивачем належних доказів своїх страждань та причинний зв`язок їх саме зі звільненням, тому відсутні правові підстави для задоволенні позову в цій частині.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 139 КАС України.

Позивач просить стягнути з відповідача 1 судові витрати, пов`язані з проведенням судової психологічної експертизи в розмірі 7845,12 грн. (т.2,а.с.89-90).

Згідно ч.5 ст. 137 КАС України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Відповідно до ч.6, 7 та 8 ст. 137 КАС України, розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною спеціаліста, перекладача чи експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи (послуг), її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг).

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту Висновку експерта №3047/3048/20-27 від 09.09.2020 встановлено, що експертне дослідження проведено з питань предмету адміністративного позову, однак, у частині, що підлягала дослідженню, судом відмоволено, відтак понесені витрати на проведення експертизи вішкодуванню не підлягають. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем надано належні та необхідні докази, які свідчать про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог, які під час вирішення справи знайшли своє підтвердження у відповідній частині. Відповідачами суду протилежного не доведено, не надано достатніх та переконливих доказів у підтримку своєї позиції щодо предмету адміністративного позову.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до вимог статті 139 КАС України судовий збір не сплачувався, а судові витрати проведення експертизи відшкодуванню не підлягають, оскільки в цій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 252, 255, 292-297, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ голови Служби безпеки України від 23.10.2014 року за № 10/12-ОС щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління Служби безпеки України в Кіровоградській області, відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади".

Поновити ОСОБА_1 на військовій службі в Службі безпеки України з 23 грудня 2015 року та на посаді заступника начальника Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області з 23 жовтня 2014 року.

Стягнути зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 12 січня 2016 року по 24 листопада 2020 року у загальному розмірі 732 749,36 грн. (з врахуванням податків та зборів).

Зобов`язати Службу безпеки України надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон, визначених статтею 1 Закону України Про очищення влади.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на військовій службі в Службі безпеки України та на посаді заступника начальника Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області та стягнення виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в сумі 12 363,60 грн. допустити до негайного виконання.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені ст.ст.255, 295 КАС України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-денний строк з дня отримання його копії. Згідно до пп.15.5 п.1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Кіровоградський окружний адміністративний суд.

Повний текст складено та підписано 17.12.2020 року

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Л.І. Хилько