Справа № 120/530/20-а
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/530/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Поліщук І.М.

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

16 грудня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Білої Л.М. Франовської К.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В :

в лютому 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся в Вінницький окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області (відповідача) про визнання протиправною та скасування податкової вимоги №Ф-11354-17 від 18.10.2019, відповідно до якої у нього наявна заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 6327,24 грн.

Вінницький окружний адміністративний суд в задоволенні позову відмовив. Судове рішення мотивоване тим, що твердження позивача про те, що своє право на заняття адвокатською діяльністю він реалізовував лише як найманий працівник в ПАТ КБ "Приват Банк" та ПрАТ НЕК "Укренерго", не відповідають дійсності та спростовуються наведеною інформацією, отриманою із системи документообігу суду КП "Діловодство спеціалізованого суду". Відповідач, приймаючи спірну вимогу №Ф-11354-17 від 18.10.2019, діяв відповідно до норм чинного законодавства України, у зв`язку з чим підстави для її скасування відсутні.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що оскаржувана вимога №Ф-11354-17 від 18.10.2019 є протиправною, адже своє право на заняття адвокатською діяльністю він реалізовував не як самозайнята особа, а як найманий працівник в ПАТ КБ "Приват Банк" та ПрАТ НЕК "Укренерго", які і сплачували за нього єдиний соціальний внесок.

Вважає, що інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. Така правова позиція з цього питання викладена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №160/3114/19.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що згідно із даними інформаційної системи ІС "Податковий блок" ОСОБА_1 перебуває на обліку як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю - адвокат. При цьому, станом на 30.09.2019 за ним рахується заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 6327,24 грн.

Доводи позивача, що своє право на заняття адвокатською діяльністю він реалізовував не як самозайнята особа, а як найманий працівник в ПАТ КБ "Приват Банк" та ПрАТ НЕК "Укренерго", які і сплачували за нього єдиний соціальний внесок спростовуються інформацією наявною в системі документообігу суду КП "Діловодство спеціалізованого суду".

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з приписів ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19.09.2018 ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю за №000328.

25.09.2018 відповідачем взято ОСОБА_1 на податковий облік як платника єдиного соціального внеску.

При цьому, як зазначає позивач у позовній заяві, на момент взяття його на облік як платника єдиного внеску він офіційно працював на посаді юрисконсульта в ПАТ КБ "Приват Банк", а з 05.11.2018 і по теперішній час на посаді провідного юрисконсульта в ПрАТ НЕК "Укренерго".

Позивач також зазначає, що 06.02.2020 він дізнався про винесену відповідачем податкову вимогу №Ф-11354-17 від 18.10.2019, відповідно до якої у нього наявна заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 6327,24 грн.

Не погоджуючись із винесеною податковою вимогою, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у ч. 2 ст. 2 КАС України.

Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (далі - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 05.07.2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI), відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 якого адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

З аналізу зазначених положень законодавства України встановлено, що адвокатська діяльність підпадає під визначення незалежної професійної діяльності за умов, якщо така особа не є найманим працівником та не зареєстрована як фізична особа-підприємець відповідно до вимог законодавства.

Спеціальним законодавчим актом, що регулює правові відносини нарахування і сплати єдиного внеску є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон №2464) у відповідності до якого видана Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953 (далі - Інструкція №449).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VІ, платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до частини 8 вказаної статті Закону № 2464-VІ, платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

У підпункті 2 пункту 1 статті 7 Закону № 2464-VІ зазначено, що для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 9 Закону № 2464-VІ).

Згідно п. 2 ст. 25 Закону № 2464-VІ, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату ( п. 4 ст. 25 Закону № 2464-VІ).

Відповідно до ч. 3 розділу VI Інструкції № 449, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Згідно з ч. 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи). Після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач перебуває на обліку в Вінницький ОДПІ ГУ ДПС у Вінницькій області як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю з 25.09.2018.

При цьому суд правомірно вважав, що борг (недоїмку) позивачу зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 6327,24 грн. визначено як адвокату - самозайнятій особі, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Доводи апеляційної скарги, що своє право на заняття адвокатською діяльністю він реалізовував не як самозайнята особа, а як найманий працівник в ПАТ КБ "Приват Банк" та ПрАТ НЕК "Укренерго", колегія суддів вважає необґрунтованими зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, згідно з положеннями ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як встановлено судом першої інстанції із інформації, що міститься в системі документообігу суду КП "Діловодство спеціалізованого суду", протягом 2019 року ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), як адвокатом, лише до Вінницького окружного адміністративного суду було подано три адміністративних позови в інтересах фізичних осіб та юридичних осіб, які не є тими юридичними особами, в яких, як зазначає позивач, він працював як найманий працівник (справи №120/1349/19, №120/3465/19, №120/3865/19).

Таким чином позивач, окрім роботи на посадах юрисконсульта в ПАТ КБ "Приват Банк" та ПрАТ НЕК "Укренерго", також здійснював прибуткову адвокатську діяльність, що підтверджується наведеними вище обставинами.

Зокрема, згідно інформації із Єдиного державного реєстру судових рішень, по справі №120/1349/19 від 27 червня 2019 року встановлено, що адвокатом Шмировим Є.І. надано послуги Медвеже-Вушківській сільській раді, також згідно резолютивної частини рішення стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн.

Також, із зазначеного реєстру встановлено, що позивач є представником-адвокатом, захисником зокрема, у Вінницькому міському суді Вінницької області у кримінальних, цивільних справах, справах про адміністративні правопорушення.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, твердження позивача про те, що своє право на заняття адвокатською діяльністю він реалізовував лише як найманий працівник в ПАТ КБ "Приват Банк" та ПрАТ НЕК "Укренерго", не відповідають дійсності та спростовуються наведеною вище інформацією, отриманою із системи документообігу суду КП "Діловодство спеціалізованого суду".

Доводи апеляційної скарги з посиланням на постанову Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки обставини цієї справи не можуть вважатися подібними, так як в цій справі відсутня інформація щодо здійснення адвокатом у цей період діяльності індивідуально.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок, що відповідач, приймаючи спірну вимогу №Ф-11354-17 від 18.10.2019, діяв відповідно до норм чинного законодавства України, у зв`язку з чим підстави для її скасування відсутні.

Отже, доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції.

Однак, під час перегляду рішення суду першої інстанції порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог скаржника та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Біла Л.М. Франовська К.С.