Справа № 620/4715/20
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2020-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2020 року Чернігів Справа № 620/4715/20

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Соломко І.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Наталіт" до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Наталіт» (далі також - ТОВ «Наталіт», позивач) до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області (далі також - ГУ ДПС у Чернігівській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 05.10.2020 №0.

Позовні вимоги мотивує тим, що висновки відповідача, викладені в акті перевірки від 16.09.2020 №436/07/39436026, ґрунтуються на припущеннях, оскільки не обґрунтовані та не підтверджені належними та допустимими доказами. У той же час, позивачем надано на перевірку податковому органу всі бухгалтерські документи про реальність господарських операцій з придбання та постачання товарно-матеріальних цінностей, отримання послуг оренди, які відображені в бухгалтерському обліку і використані в господарській діяльності, та є відповідними доказами фактичного руху активів. За таких обставин позивач вважає, що оскаржуване рішення є протиправним і підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 23.10.2020 розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін

Відповідач надіслав відзив, в якому позов не визнає та зазначає, що за результатами перевірки у позивача з питань правомірності нарахування від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту і бюджетного відшкодування ПДВ, заявленого по декларації за червень 2020 року встановлено, що фактично господарські операції між ТОВ «Наталіт» та ФОП ОСОБА_1 і ТОВ «Сівер-Агро» не здійснювались, а наявне лише документальне оформлення первинних документів. Також не підтверджено належними доказами списання товару на виробництво, і встановлено порушення реєстрацій податкових накладних в Єдиному державному реєстрі. Отже, вимоги позивача вважає безпідставними та просить у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ТОВ «Наталіт» є юридичною особою, та з 10.10.2014 взято на податковий облік. Видами діяльності позивача є: за КВЕД 10.41 Виробництво олії та тваринних жирів (основний); КВЕД 10.61 Виробництво продуктів борошномельно- круп`яної промисловості; КВЕД 10.91 Виробництво готових кормів для тварин, що утримуються на фермах; КВЕД 10.92 Виробництво готових кормів для домашніх тварин; КВЕД 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; КВЕД 81.21 Загальне прибирання будинків; КВЕД 81.22 Інша діяльність із прибирання будинків і промислових об`єктів; КВЕД 81.29 Інші види діяльності із прибирання; КВЕД 46.71 Оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами; КВЕД 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно - технічним обладнанням; КВЕД 46.74 Оптова торгівля залізними виробами, водопровідним і опалювальним устаткованням приладдям до нього; КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію (а.с.14-19).

16.07.2020 ТОВ «Наталіт» подало до ГУ ДПС в Чернігівській області податкову декларацію з податку на додану вартість за червень 2020 року, заяву про повернення суми бюджетного відшкодування та/або суми коштів на рахунок у системі електронного адміністрування податку на додану вартість на суму 194597,00 грн. та розшифровку податкових зобов`язань в розрізі контрагентів (а.с. 20-28).

На підставі наказу Головного управління ДПС у Чернігівській області від 18.08.2020 №1169 та направлення на перевірку від 31.08.2020 №1539, у період з 01.09.2020 по 09.09.2020, проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Наталіт» з питань правомірності з питань правомірності нарахування від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту і бюджетного відшкодування ПДВ, заявленого по декларації за червень 2020 року (податкова декларація з податку на додану вартість від 16.07.2020№) відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної позапланової виїзної перевірки.

За результатами проведеної перевірки складено акт від 16.09.2020 № 436/07/39436026 (далі-акт перевірки), в якому зафіксовано порушення, а саме:

- п. 44.1 ст.44 п.198.1, п.198.3, п.198.5 ст.198, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (із змінами і доповненнями), в результаті чого завищено бюджетне відшкодування ПДВ на рахунок платника у банку за період червень 2020 всього у сумі 194597 грн.

- п.201.1, п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (зі змінами та доповненнями), в частині не реєстрації податкових накладних (а.с.30-49).

На підставі акту перевірки ГУ ДПС в Чернігівській області прийнято податкове повідомлення рішення від 05.10.2020 №0, яким визначено суму завищення бюджетного відшкодування у розмірі 194597,00 грн та 48649,25 грн штрафних санкцій (а.с.54).

Вважаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідача протиправним та таким, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.44.1. ст.44 Податкового кодексу України (далі-ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п. п.54.3.2. п.54.3. ст.54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Згідно з п.185.1. ст.185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.3 ст.198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно, враховуючи визначення виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту, встановленого абз. «а» п.198.1 ст.198 ПК України, необхідно врахувати п.198.2 ст.198 Кодексу, яким встановлено дату виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту.

При цьому, слід зазначити п.198.3 ст.198 Кодексу, яким визначається податковий кредит звітного періоду. Також врахувати пп.198.5ст.198 ПК України, за яким платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п.189.1 ст.189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

За визначенням п.198.6 ст.198 Кодексу не відноситься до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11ст.201 цього Кодексу. При цьому, відповідно до п.201.7 ст.201 Кодексу податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Наведені законодавчі положення свідчать на користь висновку про те, що податкові наслідки у вигляді формування витрат та податкового кредиту є правомірними лише у випадку реального виконання господарської операції та її підтвердження належними первинними документами, що відповідають критерію повноти та достовірності інформації про юридичний факт і дозволяють встановити дійсний рух активів у процесі виконання господарської операції.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, акти виконаних робіт, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

У той же час норми податкового законодавства не ставлять у залежність право платника податків на врахування витрат при визначенні оподатковуваного прибутку та права на податковий кредит від дотримання податкової дисципліни його контрагентом, якщо цей платник мав реальні витрати у зв`язку з фактичним придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Одне тільки порушення постачальником товару (робіт, послуг) вимог податкового законодавства не може бути підставою для висновку про порушення іншим платником податків - покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та обліку витрат за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про його обізнаність щодо протиправної податкової поведінки контрагента та про злагодженість дій між ними.

За умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими правомірно (обґрунтовано), якщо контролюючий орган не доведе зворотне.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 2 грудня 2019 року у справі №826/13060/18.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон від 16.07.1999р. № 996-ХІ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (надалі - Закон № 996).

Згідно з абз. 11 ст. 1 Закону № 996, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону № 996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За результатами правового аналізу наведених вище норм Верховний Суд під час перегляду в порядку касаційного провадження рішень судів адміністративних спорів за участю органів ДФС дійшов наступних висновків: правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та його подальше бюджетне відшкодування наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими первинними документами, такі суми не можуть бути віднесені до податкового кредиту. Таким чином, формування та відшкодування податкового кредиту можливе лише у разі підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, про що Касаційний суд зазначив у своїй постанові від 11.12.2018 у справі №2а-17610/12/2670.

В тексті своєї іншої постанови від 11.12.2018 у справі №822/787/18 Верховний Суд відзначив, що: «…аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. Отже, наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи. Вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.».

Системний аналіз наведених законодавчих норм дає змогу дійти висновку, що обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій, а також зв`язку між фактом придбання товару (робіт/послуги), та подальшою господарською діяльністю.

Разом з тим, законодавець не визначив конкретного переліку документів, якими платник повинен підтвердити реальність виконання господарської операції, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

На підтвердження реальності здійснених операцій позивач надав наступні документи:

-договір поставки № 01/01-2020 від 01.01.2020 укладений між ФОП ОСОБА_1 (Постачальник) ТОВ «Наталіт» (Покупець), умовами якого передбачено передавати у власність Покупцю олію соєву, характеристики якої викладені у специфікаціях та /або видаткових накладних;

-видаткову накладну № 192 від 18.06.2020;

-договір купівлі-продажу № 18/06-01 від 18.06.2020, укладений між ТОВ «Наталіт» (далі - Покупець) та Селянським (фермерським) господарством «Сатурн» (далі-Постачальник), пунктом 1 якого визначено, що Постачальник зобов`язаний продати: сільськогосподарську продукцію (далі - Товар), а Покупець - забезпечити прийняття і оплату товару у кількості, строки і за цінами згідно умов цього договору. Пунктом 4 договору встановлено, що ціна на товар є договірною і визначається відповідно до цін, що склалися на ринку та зазначається у видатковій накладній;

- видаткову накладну №45 від 22.06.2020 (а.с. 60);

- товарно-транспортну накладну № 34 від 22.06.2020 (а.с. 61);

- договір купівлі-продажу № 05/06-01 від 05.06.2020, укладений між ТОВ «Наталіт» (далі - Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український-аграрний-союз», пунктом 1 якого визначено, що Постачальник зобов`язаний продати: сільськогосподарську продукцію(далі - Товар), а Покупець - забезпечити прийняття і оплату товару у кількості, строки і за цінами згідно умов цього договору. Пунктом 4 договору встановлено, що ціна на товар є договірною і визначається відповідно до цін, що склалися на ринку та зазначається у видатковій накладній;

- видаткові накладні № АС-000000070 від 05.06.2020, № АС-000000076 від 12.06.2020 та № АС- від 17.06.2020 (а.с. 68,70,72);

-товарно-транспортні накладні №1від 05.06.2020, №1від 12.06.2020, №1від 17.06.2020 (а.с. 69,71,73).

Оплата за поставлений товар підтверджується платіжними дорученнями № 218 від 18.06.20, № 227 від 19.06.20 та № 230 від 22.06.2020, № 181 від 05.06.20, № 182 від 05.06.20, № 201 від 12.06.2020, № 204 від 16.06.2020, № 217 від 18.06.2020 (а.с.62-64,74-78).

Також на перевірку позивачем надано оборотно-сальдова відомість по рахункам: 201 за червень 2020 року, 26 за червень 2020 року, 361 за червень 2020 року, 362 за червень 2020 року, 701 за червень 2020 року, 702 за червень 2020 року, 231 за червень 2020 року та загальна оборотно - сальдова відомість за червень 2020 (а.с. 129-138).

Недоліків щодо складання вказаних документів під час перевірки не виявлено.

Суми ПДВ, нараховані позивачем під час придбання сої у вказаних контрагентів відображені у складі податкового кредиту (ряд.10.1) декларації та у Додатку 5 до декларації з ПДВ за червень 2020 року від 16.07.2020.

Як видно з акту перевірки, нереальність здійснення господарських операцій між позивачем та його постачальниками встановлена відповідачем, виходячи з того, що ТОВ «Наталіт» в господарській діяльності використовує одне і те ж саме обладнання з іншим підприємством; 103,34 т. придбаної сої не могли бути перероблені за 20 робочих днів червня, виходячи із тієї продуктивності, що заявлена в техпаспортах на обладнання; у позивача відсутні складські документи, передбачені Порядком обліку сировини, матеріалів та готові продукції на підприємствах олійно - жирової галузі, затвердженому Наказом Мінагрополітики України 11.09.2009 № 656.

Проте вказані доводи суд відхиляє, оскільки використання одного і того ж самого обладнання з іншим підприємством, ще не свідчить про порушення податкового законодавства, а Порядок № 656 не встановлює обов`язкових типів документів, не складання яких веде до порушення бухгалтерського чи податкового обліку, при цьому документи, описані в Порядку, є рекомендаційними. Відповідно до п.1.3. Порядку № 656 форми обліку та звітності, що наведені у додатках до цього Порядку, є типовими та можуть доповнюватися та змінюватись відповідно до умов виробництва, технологічного процесу та обладнання, інших умов з дотримання вимог чинного законодавства.

Водночас позивачем надано суду Положення про облікову політику та організацію бухгалтерського обліку, яке затверджено наказом №1/1-П від 01.01.2020, в якому встановлено порядок ведення бухгалтерського обліку у відповідності до положень Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» (а.с. 139-146), що свідчить про дотримання ТОВ «Наталіт» вимог законодавства в частині ведення бухгалтерського обліку. Контролюючий орган зворотне не довів.

Щодо висновків відповідача, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних в розрізі контрагентів ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Сівер-Агро», про не підтвердження факту придбання олії соєвої, нетипової операції та відсутності відповідних умов зберігання олії, обладнання для виробництва олії, документів на транспортування, суд зазначає, що вони не відповідають критерію юридичної значимості, оскільки не ґрунтуються на безпосередньому аналізі первинних документів, а отже не є належними доказами в розумінні процесуального закону.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 18.06.2018р. у справі № 806/4988/13-а.

При цьому суд звертає увагу на те, що відсутність у платника податку необхідних умов зберігання олії, обладнання для виробництва олії, документів на транспортування може бути свідченням неможливості поставити відповідний товар та свідчить про фактичне нездійснення операцій за умови підтвердження таких обставин відповідними доказами.

Суд також керується правовою позицією Верховного Суду, висловленою ним у постановах від 24.01.2018 у справі №824/942/13, від 14.03.2018 у справі №803/1198/16, відповідно до якої можлива відсутність у контрагентів трудових ресурсів та виробничих потужностей для самостійного виконання договірних зобов`язань, не свідчить про неможливість виконати відповідні роботи, послуги чи поставки та не є підставою для виключення з податкового обліку саме з цих мотивів, витрат на оплату цих товарів (робіт, послуг), у тому числі й по ПДВ.

З урахуванням вищевикладеного, суд зазначає, що позивач як платник податків самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та сплату лише ним податку до бюджету відповідно до законодавства України. Він не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни, як і не може нести відповідальність за неподання контрагентом первинних документів. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового або іншого законодавства, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього контрагента, а не сумлінного платника податків.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що здійснення господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами підтверджується дослідженими належним чином оформленими первинними документами, які містяться в матеріалах справи та відповідають вимогам, встановленим ст. 9 Закону № 996. Отже, наявними у матеріалах справи первинними та іншими документами підтверджується реальність здійснення позивачем господарської операції з вищезазначеними постачальниками, яка спричинила реальну зміну в його майновому стані, та ті обставини, що спірні господарські операції здійснені позивачем з метою подальшого використання результатів такої операції в оподаткованих операціях у межах своєї господарської діяльності.

Що стосується списання на виробництво комбікорму, суд встановив таке.

У червні 2020 року ТОВ «Наталіт» придбано у ПВТП «ДЖІ-ЕН-ЕЛ» комбікорм (мучку-горохову). Вказаний товар у період червень 2020 року обліковується на рахунку 201, із загальної маси 108,08 т (на 66182,66 грн. ПДВ ), 70 т (сума ПДВ 42864,42 грн.) списано на виробництво.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 73 КАС України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 75 КАС України).

Отже, у даному випадку, докази, які можуть підтверджувати списання товару на виробництво - це дані про існування активу (чи вироблявся, ким і коли, в якій спосіб тощо). При цьому документи та інші дані, які відображені в податковому обліку, повинні бути доведені з урахуванням специфіки - умов виробництва.

Для цього позивач повинен був надати докази на підтвердження вказаних обставин, а саме, яка технологія комбікормового виробництва у даному випадку використана, та якому коду Державного класифікатора ДК 016:2010 відповідає.

Позивач у позові зазначає, що у поясненнях від 09.09.2020 вказує, що мучка -горохова є додатковим збагачувальним компонентом для макухи соєвої, яку використовують як корм для тварин. Проте доказів, на підтвердження вказаних обставин, суду не надав.

Отже, ТОВ «Наталіт» не підтверджено належними та достовірними доказами списання вказаного товару, тому в цій частині висновки відповідача є правомірними.

Як видно з матеріалів справи, податковим органом до спірного рішення складено розрахунок суми завищення бюджетного відшкодування ПДВ та штрафні санкції, в якому вказано по розділу 20.2.1 декларації: сума завищеного бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника податку - 194597,00 грн, розмір штрафних санкцій - 25%, сума фінансової (штрафної) санкції - 48649,25, сума за даними платника податку - 194597,00 грн, сума відхилення - 194597,00 грн. (а.с. 55).

За висновком Верховного Суду України у постанові від 5 грудня 2006 року у справі № 21-527во06 наслідком встановлення судом невідповідності частини рішення суб`єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення.

Вказаний правовий висновок підтримано Верховним Судом, зокрема у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 200/12442/18-а.

Отже, встановивши незаконність частини окремого положення індивідуального акта, а не окремого його положення, цей акт підлягає скасуванню повністю.

Суд враховує, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позову сплачений судовий збір, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3648,69 грн.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області від 05.10.2020 №0.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Наталіт» судовий збір в розмірі 3648,69 грн ( три тисячі шістсот сорок вісім грн) 69 коп., сплачений відповідно до платіжного доручення 424 від 20.10.2020.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Наталіт", вул.Шевченка, 20-Б, с.Новоселівка, Чернігівський район, Чернігівська область,15502, .

Відповідач: Головне управління Державної податкової служби у Чернігівській області, вул.Реміснича, буд.11, м.Чернігів,14000, .

Повний текст рішення виготовлено 21 грудня 2020 року.

Суддя І.І. Соломко