Справа № 240/11695/19
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/11695/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Панкеєва В.А.

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

17 грудня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Білої Л.М. Франовської К.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

12 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду зі скаргою на невиконання рішення суду від 10.02.2020 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області. В прохальній частині скарги позивач просив:

- постановити ухвалу про накладання штрафу на керівника Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в розмірі 40 (сорока) розмірів прожиткового мінімуму;

- ухвалити нові строки виконання рішення від 10.02.2020 Житомирського окружного адміністративного суду з урахуванням рішення від 10.02.2020 та відповідної нової ухвали у відповідь на цю скаргу з строком виконання 10 календарних днів.

Житомирський окружний адміністративний суд ухвалою від 07.08.2020 в задоволенні скарги відмовив. Судове рішення мотивоване тим, що доказів на підтвердження факту невиконання рішення суду заявником не надано, в заяві відсутні посилання на докази про які відомо заявнику і які можуть бути використані судом. До скарги позивачем долучено копію листа Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 27.03.2020, яке свідчить про добровільне виконання рішення суду від 10.02.2020 у справі №240/11695/19.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, скаржник подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що суд першої інстанції не виконав бажання скаржника та здійснив заходи передбачені ст. 383 КАС України, а не як просив заявник в порядку ст. 382 КАС України, тому допустив не правильне застосування норм права та масові порушення процесуального права. Вважає, що відповідач продовжує злісно порушувати його права на отримання пенсії з 19.06.2018.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що позивачу для зібрання необхідного стажу двічі направляли повідомлення про надання недостатніх документів для призначення пенсії. 21.03.2019 позивач надав копію військового білету, у зв`язку з чим страховий стаж становить 16 років 8 місяців 13 днів. Позивачу призначено пенсію з дати звернення - 10.12.2018.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача та просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом, в якому просив:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо встановлення початку виплати призначеної пенсії;

- встановити початок виплати пенсії позивача з 19 червня 2018 року, тобто з дня призначення другої групи інвалідності загального захворювання і зобов`язати виплатити йому пенсію з 19 червня 2018 року по 10 грудня 2018 року, за період що законом передбачається виплачувати пенсію, але не виплачувалася з причини неправомірної відмови працівником відповідача ОСОБА_2 у прийнятті заяву про призначення йому пенсії.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в частині неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 21.03.2019 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області належним чином повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 21.03.2019, надавши повну і обґрунтовану відповідь, з урахуванням висновків даного рішення суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

12 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду зі скаргою на невиконання рішення суду від 10.02.2020 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно статті 3 Конституції України регламентовано, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Порядок виконання судових рішень, визначений Кодексом адміністративного судочинства України та Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини 2 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно частини 1 статті 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Частиною 6 статті 383 КАС України встановлено, що за наявності підстав для задоволення заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених рішенням суду, суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції, зі змісту поданої заяви судом встановлено відсутність інформації про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та про хід виконавчого провадження.

Згідно з ч.3 ст.383 КАС України на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, доказів на підтвердження факту невиконання рішення суду заявником не надано, в заяві відсутні посилання на докази про які відомо заявнику і які можуть бути використані судом.

Також слід зазначити, що згідно мотивувальної частини рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 не зазначено висновків, що позивач має право на призначення пенсії саме з моменту встановлення йому інвалідності, тобто з 19.06.2018.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції при розгляді його скарги в порядку ст. 383 КАС України, а не як просив заявник в порядку ст. 382 КАС України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки процесуальний закон визначає три способи здійснення судового контролю: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення; накладення штрафу за невиконання судового рішення; визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду або порушення прав позивача, підтверджених таким рішення суду.

Вказані положення адміністративного процесуального законодавства визначають порядок здійснення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, тобто спрямовані на забезпечення виконання рішень суду.

Механізм ефективного судового захисту обумовлює у необхідних випадках застосування процедури примусового виконання рішень суду.

При цьому, метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини та громадянина, а виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Апеляційний суд звертає увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із виконанням судового рішення.

Однак, матеріали справи свідчать про добровільне виконання відповідачем рішення суду, при цьому, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 не було встановлено судовий контроль за виконанням судового рішення у цій справі.

Колегія суддів зазначає, що під час перегляду рішення суду першої інстанції порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог скаржника та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 18 грудня 2020 року.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Біла Л.М. Франовська К.С.