Справа № 380/2855/20
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/2855/20 пров. № А/857/13281/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Кухтея Р.В.,

Онишкевича Т.В.,

секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Кравців О.Р.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові о 18 год. 15 хв. 09 вересня 2020 року, повне судове рішення складено 18 вересня 2020 року, у справі №380/2855/20 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області просив, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 26.07.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, 37842,7 грн. (основний платіж 30274,16 грн., штрафні санкції 7568,54 грн.);

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 26.07.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір 3153,6 грн. (основний платіж 2522,88 грн., штрафні санкції 630,72 грн.);

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 26.07.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів 42420,00 грн. (основний платіж 33936,00 грн. штрафні санкції 8484,00 грн.);

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «ПН» № від 26.07.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем застосовано штраф за платежем податок на додану вартість 16818,00 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «ПС» № від 26.07.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем адміністративні штрафи 510,00 грн.;

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 26.07.2019, відповідно до якого до Позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 8089,2 грн. у зв`язку із донарахуванням за наслідками перевірки та 37001,67 грн. єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу № «Ф»- від 26.07.2019, згідно з якою необхідно сплатити недоїмку у розмірі 37001,67 грн. за платежем «Єдиний соціальний внесок».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що чистий оподатковуваний дохід, який є об`єктом оподаткування для фізичних осіб - підприємців від провадження господарської діяльності, визначається як різниця між загальним оподатковуваним доходом і документально підтвердженими витратами, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин тощо. Суд першої інстанції вказав, що позивачем до перевірки надано відповідачу банківські виписки, зразки карток розкрою, розхідні накладні, видаткові накладні, договори, акти тощо. Суд першої інстанції зазначив, що такі документи як калькуляції, лімітно-забірні картки, технологічні картки, картки розкрою тощо не є первинними бухгалтерськими документами відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», у зв`язку з чим, віднесення цих документів податковим органом до первинних бухгалтерських документів є безпідставним. Суд першої інстанції вказав, що в акті перевірки відсутні вказівки на те, що позивачем невірно визначено собівартість реалізованих товарів, робіт, послуг в результаті чого порушено вимоги вищевказаний статей Податкового кодексу. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що підприємець у встановленому законом порядку при придбанні транспортних засобів з метою їх використання у власній господарській діяльності у повній відповідності до норм податкового законодавства отримав право на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту. Суд першої інстанції зазначив, що позивач у встановленому законом порядку при придбанні ТМЦ ДВП, ХДФ, МДФ, фанери, з метою їх використання у власній господарській діяльності виробництво меблів, отримав право на віднесення сум ПДВ до податкового кредиту, які в свою чергу підтверджені належним чином оформленими накладними.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Львівській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивачем не було надано контролюючому органу усіх документів зазначених у вимозі. Скаржник зазначає, що доходи фізичної особи-підприємця повинні бути безпосередньо пов`язані з документально підтвердженими витратами і використовуватись в безпосередній діяльності, що позивачем не підтверджено. Вказує, що перевіркою правомірно встановлено використання ТМЦ в операціях, що не є господарською діяльністю позивача.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що така є безпідставною та необґрунтованою, вважає, що судом першої інстанції повно встановлені фактичні обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача подану апеляційну скаргу підтримав, представник позивача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 є суб`єктом підприємницької діяльності та згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрований як фізична особа-підприємець 15.10.2001, основний вид діяльності за КВЕД: 31.01 Виробництво меблів для офісів і підприємств торгівлі.

У період з 14.06.2019 по 04.07.2019 посадовими особами Головного управління ДФС у Львівській області проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2018, за результатами якої складено акт №988/13.7/ НОМЕР_1 від 05.07.2019.

Відповідно до висновків акта перевірки №988/13.7/ НОМЕР_1 перевіркою встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 вимог: - п.п. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16, п. 177.2, п. 177.4, п.177.10 ст. 177 Податкового кодексу України в частині неналежного ведення обліку доходів та витрат за 2016-2018 роки, включення до декларації про майновий стан і доходи з 2016-2018 роки перекручених даних, в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб суб`єктів підприємницької діяльності на загальну суму 30274,16 грн., в тому числі за 2016 рік на суму 13151,58 грн., за 2017 рік на суму 9607,04 грн., за 2018 рік на суму 7515,54 грн.; - п. 1 ч. 4 ст. 1, абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 11 ст. 8, п. 2 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну суму 37001,67 грн., в тому числі за 2016 рік на суму 16074,15 грн., за 2017 рік на суму 11741,94 грн., за 2018 рік на суму 9185,58 грн. грн.; - п.п. 1.2, 1.3, 1.6 п. 16 прим. 1 підрозділу 10 Розділу ХХ, п.п. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163, п.п. 164.1.3, п. 164.1 ст. 164, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано військовий збір на загальну суму 2522,88 грн., в т.ч. за 2016 рік на суму 1096,00 грн., за 2017 рік на суму 800,58 грн., за 2018 рік на суму 626,30 грн.; - п. 185.1 ст. 185, п. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 189.1 ст. 189, підп. «б» п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.5 ст. 198, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200, п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, а саме встановлено заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 33936,00 грн., в т.ч. за січень 2016 на суму 39,00 грн., за лютий 2016 року на суму 1734,00 грн., за березень 2016 року на суму 2042,00 грн., за квітень 2016 року на суму 281,00 грн., за червень 2016 року на суму 214,00 грн., за жовтень 2016 року на суму 1075,00 грн., за листопад 2016 року на суму 7648,00 грн., за грудень 2016 року на суму 1580,00 грн., за січень 217 року на суму 377,00 грн., за березень 2017 року на суму 1737,00 грн., за квітень 2017 року на суму 1778,00 грн., за травень 2017 року на суму 177,00 грн., за червень 2017 року на суму 810,00 грн., за серпень 2017 року на суму 2452,00 грн., за вересень 2017 на суму 131,00 грн., за жовтень 2017 року на суму 583,00 грн., за листопад 2017 року на суму 1570,00 грн., за грудень 2017 року на суму 1408,00 грн., за січень 2018 року на суму 50,00 грн., за травень 2018 року на суму 706,00 грн., за червень 2018 року на суму 1592,00 грн., за липень 2018 року на суму 598,00 грн., за серпень 2018 року на суму 847,00 грн., за жовтень 2018 року на суму 455,00 грн., за грудень 2018 року на суму 4102,00 грн.; - п. 198.5 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено відсутність реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстр податкових накладних протягом граничного строку на суму 33636,00 грн., в тому числі за січень 2016 року на суму 39.00 грн., за лютий 201 року на суму 1734,00 грн., за березень 2016 року на суму 2042,00 грн., за квітень 2016 року на суму 281,00 грн., за червень 2016 року на суму 214,00 грн., за жовтень 2016 року на суму 1075,00 грн., за листопад 2016 року на суму 7648,00 грн., за грудень 2016 року на суму 1580,00 грн., за січень 2017 року на суму 77,00 грн., за лютий 2017 року на суму 1301,00 грн., за березень 2017 року на суму 1075,00 грн., за квітень 2017 року на суму 11139,00 грн., за травень 2017 року на суму 117,00 грн., за червень 2017 року на суму 810,00 грн., за серпень 2017 року на суму 2452,00 грн., за вересень 2017 року на суму 131,00 грн., за жовтень 2017 року на суму 583,00 грн., за листопад 2017 року на суму 1570,00 грн., за грудень 2017 року на суму 1408,00 грн., за січень 2018 року на суму 50,00 грн., за травень 2018 на суму 706,00 грн., за червень 2018 року на суму 1592,00 грн., за липень 2018 року на суму 598,00 грн., за серпень 2018 року на суму 847,00 грн., за жовтень 2018 року на суму 455,00 грн., за грудень 2018 року на суму 4102,00 грн.; - п. 63.3 ст. 63 Податкового кодексу України в частині неподання повідомлення за формою №20-ОПП за 2016-2018 роки; - п. 44.1, п. 44.3, п. 44.5, п.44.6 ст. 44 Податкового кодексу України в частині ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю.

На підставі вказаного акта перевірки контролюючим органом винесено:

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 26.07.2019 за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 37842,70 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на суму 7568,54 грн.;

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 26.07.2019, за платежем: військовий збір, на суму 3153,60 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на суму 630,72 грн.;

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 26.07.2019, за платежем: податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), на суму 42420,00 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на суму 8484,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення форми «ПН» № від 26.07.2019, за платежем: податок на додану вартість та застосовано штраф на суму 16818,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення форми «ПС» № від 26.07.2019, за платежем: адміністративні штрафи та інші санкції, на суму 510,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення «ПС» № від 26.07.2019, за платежем: адміністративні штрафи та інші санкції (надходження коштів, контроль за справлянням яких закріплений за ГУ ДФС) на суму 170,00 грн. (не оскаржується);

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 26.07.2019 на суму 8089,20 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 26.07.2019 на суму 37001,67 грн.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення, рішення та вимогу протиправними, такими, що підлягають скасуванню, ФОП ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Підпунктом 16.1.2 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі ПК України) встановлено, що платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

Відповідно до пункту 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Згідно з абзацом 3 пункту 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Відповідно до положень пункту 176.1 статті 176 ПК України платники податку на доходи фізичних осіб зобов`язані: а) вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку. Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику; б) отримувати та зберігати протягом строку давності, встановленого цим Кодексом, документи первинного обліку, в тому числі на підставі яких визначаються витрати при розрахунку інвестиційного прибутку та формується податкова знижка платника податку; в) подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього розділу таке подання є обов`язковим. На вимогу контролюючого органу та в межах його повноважень, визначених законодавством, платники податку зобов`язані пред`являти документи і відомості, пов`язані з виникненням доходу або права на отримання податкової знижки, обчисленням і сплатою податку, та підтверджувати необхідними документами достовірність відомостей, зазначених у податковій декларації з цього податку; г) подавати особам, які згідно з цим Кодексом визначені відповідальними за утримання (нарахування) та сплату податку до бюджету, документи на підтвердження права платника податку, який отримує такі доходи, на застосування соціальних податкових пільг; ґ) у порядку, визначеному законом, допускати посадових (службових) осіб контролюючого органу на територію або до приміщень, що використовуються платником податку для отримання доходів від провадження господарської діяльності; д) здійснювати заходи, передбачені цим Кодексом, у разі зміни підстав для отримання податкової соціальної пільги; е) своєчасно сплачувати узгоджену суму податкових зобов`язань, а також суму штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих контролюючим органом, та пені, за винятком суми, що оскаржується в адміністративному або судовому порядку.

Пунктом 177.2 статті 177 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Перелік витрат, які безпосередньо пов`язані з отриманням доходів, закріплено пунктом 177.4 статті 177 ПК України.

Верховним Судом у постанові від 29 січня 2019 року (справа №824/118/18-а) сформовано висновок згідно з яким правомірність віднесення будь-яких витрат до складу витрат фізичної особи-підприємця, що враховуються з метою обчислення розміру чистого оподаткованого доходу суб`єкта господарювання, визначається лише за умови фактичного здійснення таких витрат в межах господарської діяльності. При цьому, господарські операції, внаслідок яких понесено витрати, мають спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків, бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними документами бухгалтерського і податкового обліку, що відображають реальність таких операцій.

Отже, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Відповідно до підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 ПК України платник податків має право обирати самостійно, якщо інше не встановлено цим Кодексом, метод ведення обліку доходів і витрат.

Пунктом 44.1 статті 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

В свою чергу статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати обов`язкові реквізити.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Пунктом 177.10 статті 177 ПК України встановлено, що фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Форма та Порядок ведення Книги обліку доходів і витрат затверджені Наказом Міндоходів від 16.09.2013 №481, відповідно до пункту 1 цього Порядку у Книзі обліку доходів і витрат за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.

Відповідно до положень вказаного Порядку записи у Книзі виконуються за підсумками робочого дня, протягом якого отримано дохід (п.5).

У графі 5 Книгу обліку доходів і витрат зазначаються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, що безпосередньо пов`язані з отриманим доходом. Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг;

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ФОП ОСОБА_1 був платником податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності, податку з доходів найманих працівників, податку на додану вартість, єдиного внеску, військового збору.

В акті перевірки №988/13.7/ НОМЕР_1 від 05.07.2019 зазначено, що перевіркою правильності визначення витрат, відображених в деклараціях про майновий стан і доходи за 2016-2018 роки, встановлено, що на їх формування мало вплив здійснення операцій із придбання товарно-матеріальних цінностей, послуг, комісія банку та інші витрати безпосередньо пов`язані з одержанням доходу.

В декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік підприємцем задекларовано витрати в сумі 3 578 080,87 грн., в тому числі вартість придбаних ТМЦ в сумі 3 230 080,96 грн., витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату в сумі 139 411,17 грн., інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг в сумі 208 588,74 грн.

Відповідно до наданих до перевірки документів контролюючим органом встановлено, що до складу витрат за 2016 рік включено вартість придбаних матеріалів, а саме ДСП, ДВП, ХДФ, МДФ, крайка, фанера тощо на суму 3 230 080,6 грн. Проте, контролюючим органом вказано, що в ході перевірки не надано документи, що підтверджують використання матеріалів, а саме ДВП на суму 38 647,13 грн., ХДФ на суму 34 417,17 грн. для виготовлення (продажу) продукції та які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Так, у Декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік підприємцем задекларовано витрати в сумі 2 249 990,80 грн., в т.ч. вартість придбаних ТМЦ в сумі 1 760 341,45 грн., витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату в сумі 232 080,87 грн., інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг в сумі 218 064,12 грн., амортизаційні відрахування в сумі 39 504,36 грн.

Відповідно до наданих до перевірки документів, контролюючим органом встановлено, що до складу витрат за 2017 рік включено вартість придбаних матеріалів, а саме ДСП, ДВП, ХДФ, МДФ, крайка, фанера тощо на суму 1 760 341,45 грн. Однак, контролюючим органом вказано, що в ході перевірки не надано документи, що підтверджують використання матеріалів, а саме ДВП на суму 9 904,92 грн., ХДФ на суму 39 036,68 грн., фанери на суму 4 430,86 грн. для виготовлення (продажу) продукції та які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

В Декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік підприємцем задекларовано витрати в сумі 2 358 210,52 грн., в тому числі вартість придбаних ТМЦ в сумі 2 016 532,43 грн., витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату в сумі 226 275,99 грн., інші витрати включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг в сумі 274 484,94 грн., амортизаційні відрахування 20 917,16 грн.

Відповідно до поданих до перевірки документів встановлено, що до складу витрат за 2018 рік включено вартість придбаних матеріалів, а саме ДСП ДВП, ХДФ, МДФ, крайка, фанера тощо на суму 2016532,43 грн. Проте, вказано, що в ході перевірки не надано документів, що підтверджують використання матеріалів, а саме ДВП на суму 25 675,00 грн., МДФ на суму 16 078,00 грн. для виготовлення (продажу) продукції та які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта.

У зв`язку з ненаданням документів, контролюючий орган в ході перевірки зафіксував порушення п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 ПК України, що спричинило завищення витрат безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу за 2016 рік на суму 73064,30 грн., за 2017 рік на суму 53 372,46 грн., за 2018 рік на суму 41 753,00 грн. у зв`язку з віднесенням до складу витрат вартість придбаних матеріалів (ДВП, ХДФ, МДФ, фанери), використання яких документально не підтверджено у виготовленні (продажу) продукції та віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Оскільки проведеною перевіркою встановлено завищення суми витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу та документально підтверджених, відповідно чистий оподатковуваний дохід, визначений в ході перевірки занижено за 2016 рік на суму 73 064,30 грн., за 2017 рік на суму 53 372,46 грн., за 2018 рік на суму 13 151,58 грн.

Вказане у наслідку зумовило заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб суб`єктів підприємницької діяльності на суму 30 274,16 грн., у тому числі за 2016 рік на суму 13 151,58 грн., за 2017 рік на суму 9 607,04 грн., за 2018 рік на суму 7 515,54 грн.

В акті перевірки №988/13.7/ НОМЕР_1 від 05.07.2019 зазначено, що під час проведення перевірки позивачу надано вимогу «Про представлення документів» від 21.06.2019 №31246/10/113.7-15, у якому контролюючий орган просив надати в повному обсязі документи за період з 01.01.2015 по 31.12.2018 щодо визначення калькуляції готової продукції (виготовлених виробів), креслення, візуальний макет та інші документи, в яких визначено розміри та фактична кількість використаних матеріалів.

Вказані документи позивач не надав, про що складено акт №711/13.7 «Про ненадання документів» від 04.07.2019.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що ФОП ОСОБА_1 до перевірки надав банківські документи, фіскальні чеки, квитанції та інші документи, що підтверджують факт оплати товарно-матеріальних цінностей, послуг, однак не надав в повному обсязі документи, в яких визначена фактична вартість та розміри використаних матеріалів (ДВП, ХДВ, МДФ, фанери) на виготовлення готової продукції.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що порядок створення, прийняття і відображення в бухгалтерському обліку первинних документів встановлено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, яке затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704, в редакції чинній в період, що перевірявся (далі - Положення).

Згідно з пунктом 2.1 Положення первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Відповідно до пункту 2.2 Положення підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

Наявність первинних документів під час проведення перевірки є необхідною умовою для підтвердження правомірності декларування показників податкового обліку. Обов`язок платника податків зберігати такі первинні документи й надавати їх під час перевірки контролюючому органу кореспондує з обов`язком контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі первинних документів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем до перевірки надано контролюючому органу банківські виписки, зразки карток розкрою, розхідні накладні, видаткові накладні, договори, акти. Банківські виписки, зразки карток розкрою, розхідні накладні, видаткові накладні долучено і до матеріалів справи.

Контролюючим органом в акті перевірки, відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі не вказано на порушення позивачем законодавчо встановлених вимог щодо оформлення поданих документів, не ставиться під сумнів правомірність внесення в такі відповідної інформації, не зазначено про наявність дефектів форми та змісту таких. Подані позивачем документи в силу приписів Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, є первинними документами та містять необхідні реквізити та інформацію, а тому є підставою для включення даних за такими господарськими операціями до податкового обліку платника податків.

Щодо ненадання позивачем на вимогу контролюючого органу калькуляції готової продукції (виготовлених виробів), креслення, візуальний макет та інші документи, в яких визначено розміри та фактична кількість використаних матеріалів, то суд апеляційної інстанції зауважує, що перелік і склад статей калькулювання виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) установлюються суб`єктом господарювання самостійно; чинне законодавство не містить визначення поняття «калькуляція» і, відповідно, не вимагає оформлення документа з такою назвою. Сам по собі процес калькулювання собівартості (як планової, так і фактичної) готової продукції (робіт, послуг) жодним чином не впливає ні на стан майна і капіталу суб`єкта господарювання, ні на його зобов`язання і фінансові результати діяльності. Калькуляція документ, в якому визначена сума витрат (планова або фактична) на виробництво одиниці (групи одиниць) виробів, тож калькулювання собівартості не є господарською операцією, а калькуляція, що містить відомості про цей процесі не є первинним документом в розумінні зазначених законодавчих положень.

Таки чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що запитувані контролюючим органом документи не є первинними бухгалтерськими документами відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», у зв`язку з чим, віднесення цих документів податковим інспектором до первинних бухгалтерських документів є безпідставним.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 10 червня 2019 року (справа №804/5840/16).

Разом з тим, в акті перевірки відсутні вказівки на те, що позивачем невірно визначено собівартість реалізованих товарів, робіт, послуг в результаті чого порушено вимоги вищевказаний статей Податкового кодексу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що калькуляція не є обов`язковим документом бухгалтерського обліку і не може вказувати на недотримання та/або порушення підприємцем вимог податкового законодавства при формуванні витрат за 2016-2018 роки.

Окрім того, згідно з чинним законодавством у суб`єкта господарювання відсутній обов`язок здійснювати будь-які додаткові розрахунки чи калькулювання для обчислення рентабельності виробництва чи визначення його економічної ефективності. Контролюючі органи здійснюють контроль саме за додержанням податкового законодавства та належним виконанням суб`єктом господарювання своїх податкових зобов`язань, а не за рентабельністю виробництва чи економічною ефективністю діяльності такого суб`єкта.

Щодо покликання контролюючого органу на лист ДПС України від 29.03.2013, то суд апеляційної інстанції зауважує, що листи міністерств, інших органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами у розумінні статті 117 Конституції України, а отже не є джерелом права відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскільки відповідач інших обґрунтувань правомірності висновку про заниження позивачем витрат не наводить, належних та допустимих доказів правомірності висновків контролюючого органу про завищення позивачем витрат безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу не надано, зважаючи на наявність у позивача вищевказаної первинної документації, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи відповідача є безпідставними та не підтверджуються долученими до матеріалів справи письмовими доказами, а за недоведеності факту завищення витрат, відсутні підстави стверджувати про заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у 2016-2018 роках, а такому податкове повідомлення-рішення № від 26.07.2019 на суму 37842,70 грн. є протиправним та підлягає скасуванню.

У контексті зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що податкове повідомлення-рішення № від 26.07.2019 щодо застосування до позивача адміністративних штрафів та інших санкцій на суму 510,00 грн. за ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених ПК України є безпідставним та протиправним, підлягає скасуванню.

Визначення контролюючим органом військового збору, єдиного соціального внеску, застосування штрафних санкцій є похідним від збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, а тому, за встановлених обставин, контролюючим органом протиправно донараховано позивачу військовий збір від здійснення підприємницької діяльності, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та застосовано штрафні санкції.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що податкове повідомлення-рішення № від 26.07.2019 на суму 3153,60 грн., рішення № від 26.07.2019 на суму 8089,20 грн. та вимога про сплату боргу №Ф- від 26.07.2019 на суму 37001,67 грн. є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо аргументів скаржника про правомірність податкового повідомлення-рішення № від 26.07.2019 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 33936,00 грн. та застосування штрафних санкції в розмірі 8484,00 грн., а також податкового повідомлення-рішення № від 26.07.20219, яким до позивача застосовано штраф у сумі 16818,00 грн. через відсутність реєстрації податкових накладних на суму ПДВ 33636,00 грн., то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

В акті перевірки від 05.07.2019 зазначено, що перевіркою відображених у рядку 1 декларацій «Операції на митній території України, що оподатковуються за основною ставкою, та ставкою 7%» показників за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 у загальній сумі 1681332 грн. встановлено, що ФОП ОСОБА_1 здійснював операції з виготовлення та реалізації товарно-матеріальних цінностей (меблів), ремонт меблів.

Перевіркою відображеного показника за 2016-2018 роки на підставі виданих податкових накладних, реєстрів виданих податкових накладних, податкових декларацій по податку на додану вартість, банківських документів, договорів, актів виконаних робіт (наданих послуг), рахунків, накладних, задекларованих показників у рядках 1-9 декларацій «Операції на митній території України, що оподатковуються за основною ставкою, та ставкою 7%, крім ввезення товарів на митну територію України», встановлено заниження сум податкового зобов`язання на загальну суму 33936 грн.

Контролюючим органом зазначено, що відповідно до наданих до перевірки документів встановлено, що до складу податкового кредиту за 2016 рік включено вартість придбаних матеріалів, а саме ДВП на суму 38 647,00 грн., ПДВ 7 729,00 грн., ХДФ на суму 34 417,00 грн., ПДВ 6 884,00 грн., однак в ході перевірки не надано документи, які підтверджують їх використання у виготовленні виробів та згідно з даних обліку станом на 31.12.2016 відсутні.

Відповідно до наданих до перевірки документів встановлено, що до складу податкового кредиту за 2017 рік включено вартість придбаних матеріалів, а саме ДВП на суму 9 905,00 грн., ПДВ 1 980,00 грн., ХДФ на суму 39 036,00 грн., ПДВ 3216,00 грн., фанери на суму 4431,00 грн., ПДВ 886,00 грн., проте в ході перевірки не надано документів, які підтверджують їх використання у виготовленні виробів та згідно даних обліку станом на 31.12.2017 залишки відсутні.

Відповідно до наданих до перевірки документів встановлено, що до складу податкового кредиту за 2018 рік включено вартість придбаних матеріалів, а саме ДВП на суму 26 848,00 грн., ПДВ 5 369,00 грн., МДФ на суму 16 078,00 грн., ПДВ 3 216,00 грн., однак в ході перевірки не надано документів, які підтверджують їх використання у виготовленні виробів та згідно даних обліку станом на 31.12.2018 на залишку числиться ДВП 34,2 кв.м на суму 1 173,00 грн.

Згідно з наданими до перевірки документами, внаслідок аналізу даних Єдиного реєстру податкових накладних, відповідно до деталізованої інформації співставлення податкових зобов`язань та податкового кредиту з іншими суб`єктами господарської діяльності та за результатами перевірки встановлено заниження податкового зобов`язання: - на суму ПДВ 300,00 грн. за січень 2017 року, через невідображення у декларації з податку на додану вартість та не включення до складу податкового зобов`язання з ПДВ суми 300,00 грн. по ТОВ «Тріумф імперія груп» відповідно до податкової накладної 312 від 26.01.2017; - на суму ПДВ 33636,00 грн. за період з січня 2016 по грудень 2018 через придбання товарно-матеріальних цінностей (ДВП, ХДФ, МДФ, фанери) у ТОВ «Сучасний дизайн», ПП «Будучність», ПП «ДАСк - центр», які використовувались платником податків в операціях, що не є господарською діяльністю платника податків, відсутні у складі залишків ТМЦ та включені до складу податкового кредиту відповідного звітного періоду відповідно до податкових накладних, наведених у додатку №1 до акта перевірки.

Оскільки у позивача ТМЦ, які придбані у вказаних контрагентів на залишку відсутні, контролюючий орган дійшов висновку, що такий товар використано не у господарській діяльності позивача.

Пунктом 185.1 статті 185 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно до пункту 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України встановлено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг (пункт 198.2 статті 198 ПК України).

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.5 статті 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.

З метою застосування цього пункту податкові зобов`язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах: придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання; придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

З огляду на викладене аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

Пунктом 201.11 статті 201 ПК України встановлено, що на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

На підтвердження використання придбаних матеріалів в господарській діяльності позивачем надані видаткові накладні, складені на реалізацію продукції, банківські виписки за відповідні періоди, а тому підтверджено право позивача на віднесення сум ПДВ до податкового кредиту, які в свою чергу підтверджені належним чином оформленими податковими накладними. Вказане належними та допустимими доказами скаржником не спростовано.

Як вбачається з акта перевірки, висновки щодо повноти декларування та своєчасності сплати позивачем податку на додану вартість, правомірності декларування сум податку, що підлягають бюджетному відшкодуванню, зроблені контролюючим органом на підставі проведених розрахунках контролюючого органу стосовно витрат на ТМЦ, ДВП, ХДФ, МДФ, фанери на виготовлення готової продукції (меблів) через відсутність калькуляції виробництва продукції позивачем та на припущеннях щодо відсутності їх залишків.

Як вірно зауважено судом першої інстанції, в акті перевірки контролюючим органом не зазначено про встановлені порушення норм ПК України щодо складання податкових накладних та формування на їх підставі податкового кредиту.

Враховуючи вказане, контролюючим органом протиправно визначено позивачу податкові зобов`язання з податку на додану вартість та застосовано штрафні санкції, оскільки наданими позивачем первинними документами підтверджено та не спростовано відповідачем, що спірні товари/послуги використані в операціях, що є господарською діяльністю позивача.

Отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що податкове повідомлення-рішення № від 26.07.2019 є протиправним і підлягає скасуванню.

Слід також наголосити, що у податковому праві визнається критерій добросовісності платника, який передбачає законність дій платника у сфері податкових правовідносин (у тому числі і щодо формування даних податкового обліку), доки це не спростовано у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 26.07.2019, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 16818,00 грн. в порядку ст.120-1 ПК України, то такі застосовано за не виконання позивачем вимог п.200.1, п.200.2 ст.200 ПК України, п.201.1, п.201.2, п.201.7, п.201.10 ПК України щодо реєстрації податкової накладної, яка виникла на підставі п. «б» п.198.5 ст.198 ПК України.

За відсутності порушення формування податкового зобов`язання з податку на додану вартість у відповідача відсутні підстави для застосування до позивача штрафних санкцій через відсутність підстав для складення та реєстрації податкових накладних на відповідну суму податку на додану вартість (у даному випадку 33636,00 грн.).

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновки суду першої інстанції, що відповідачем при винесенні оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги, недотримано вимог статті 2 КАС України щодо обґрунтованості прийняття таких, відповідач діяв не у спосіб та не у межах повноважень визначених законом, а тому такі є протиправними та підлягають скасуванню

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності прийняття відповідачем оскаржуваних актів індивідуальної дії, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року у справі №380/2855/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Р. В. Кухтей
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 07.12.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС України