Справа № 640/22608/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2020 року м. Київ № 640/22608/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючий суддя Клочкова Н.В., судді Пащенко К.С., Скочок Т.О. при секретарі судового засідання Бєсєді А.Ю., за результатами відкритого судового засідання в адміністративній справі за позовом

ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

про стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду,

за участю позивача та відповідача

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Кабінету Міністрів України (надалі - відповідач), адреса: 01008, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 12/2, в якій позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд:

- стягнути з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від « 26» липня 2017 року у справі № 826/12583/16 з « 26» липня 2017 року по « 07» серпня 2020 року включно в розмірі 885 670,57 грн.

Підставою позову стало протиправна бездіяльність суб`єкту владних повноважень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2017 року у справі № 826/12583/16 визнано протиправними та скасовано розпорядження Кабінет Міністрів України від 13 липня 2016 року № 483-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України». Однак, станом на момент звернення позивача до суду із даним позовом, відповідач не виконав рішення суду та не поновив позивача на роботі.

Керуючись викладеними обставинами, позивач зазначає, що у зв`язку з не виконанням судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі в період з 26 липня 2017 року по 07 серпня 2020 року Кабінет Міністрів України має понести відповідальність у вигляді виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду, встановлену статтею 236 КЗпП України.

Керуючись вищевикладеним, не погоджуючись з протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Заперечуючи проти аргументів викладених в позовній заяві, відповідач подав відзив, в якому останній звертає увагу, що Кабінет Міністрів України не вчиняв жодних протиправних дій по відношенню до позивача, тому трудові відносини між ними не виникли та не могли існувати.

Представник відповідача зазначив, що оскільки, позивач перебував у трудових відносинах з Державною санітарно-епідеміологічною службою України, то і виплата заробітної плати позивачу здійснювалась саме Державною санітарно-епідеміологічною службою України, а отже обов`язок щодо відшкодування йому середнього заробітку за час вимушений прогул має бути покладено саме на Державну санітарно-епідеміологічну службу України.

Крім того представник відповідача наголошує, що оскільки оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на роботі, за своєю суттю є компенсацією середнього заробітку, то вона, як і середній заробіток за час вимушеного прогулу, підлягає стягненню з органу, у відносинах публічної служби з яким перебуває позивач.

Керуючись викладеним, представник відповідача вказує, що доводи позивача про стягнення коштів за вимушений прогул та коштів за затримку у виконанні постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 липня 2017 року у справі № 826/12583/16 саме з Кабінету Міністрів України є помилковими.

Керуючись викладеним вище, представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивачем в свою чергу було подано відповідь на відзив, в якому позивач не погоджується з доводами та аргументами представника відповідача викладеними у відзиві на позовну заяву, та зазначає, що період, який визначено у позовній заяві для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення вказано правильно.

Також, позивач не погоджується з доводами представника відповідача про те, що суб`єктом владних повноважень, що має виплатити середній заробіток за час затримки виконання судового рішення має бути Ліквідаційна комісія Державної санітарно- епідеміологічної служби, оскільки у ліквідаційної комісії Державної санітарно-епідеміологічної служби відсутні кошти на здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією юридичної особи та не здійснюється обслуговування рахунків в органах Державного казначейства, що підтверджується листами Голови ліквідаційної комісії та Державної казначейської служби.

Також, не погоджуючись з аргументами позивача, представником відповідача були подані пояснення стосовно даної справи, в яких останній зазначає, що зазначені позивачем вимоги та наведені на їх обґрунтування підстави позову не підтверджують правильності обраного ним способу захисту, оскільки суперечать існуючій процедурі виконання судових рішень у трудових спорах.

Представник відповідача повторно зазначає, що Кабінетом Міністрів України не вчинялось жодних протиправних дій та бездіяльності по відношенню до позивача, а тому трудові відносини між ними не виникли та не могли існувати. Позивач перебував у трудових правовідносинах саме з Державною санітарно-епідеміологічною службою України, а не з Кабінетом Міністрів України. А тому, на думку представника суб`єкта владних повноважень, оскільки, позивач перебував у трудових відносинах з Державною санітарно-епідеміологічною службою України, то і виплата заробітної плати позивачу здійснювалась саме Державною санітарно-епідеміологічною службою України, а отже обов`язок щодо виконання судового рішення шляхом видання розпорядчого акта поновлення позивача на посаді та відшкодування йому середнього заробітку за час вимушений прогул має бути покладено саме на Державну санітарно-епідеміологічну службу України в особі комісії з ліквідації Державної санітарно-епідеміологічної служби. Крім того, оскільки оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на роботі, за своєю суттю є компенсацією середнього заробітку, то вона, як і середній заробіток за час вимушеного прогулу, підлягає стягненню з органу, у відносинах публічної служби з яким перебуває позивач.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва вирішено перейти до вирішення справи за правилами загального позовного провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судових засіданням представник позивача підтримав викладені у позовній заяві обставини та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти викладених позивачем у позовній заяві аргументів, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, вислухавши всі доводи сторін, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, ОСОБА_1 проходив державну службу на посаді заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13 липня 2016 року № 483-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України» мене було звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2017 року у справі № 826/12583/16 визнано протиправними та скасовано розпорядження Кабінет Міністрів України від 13 липня 2016 року № 483-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України», а мене поновлено на займаній посаді (копія додається).

Вказане судове рішення залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2017 року та постановою Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 27 грудня 2019 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду місті Києва від 13 березня 2019 року у справі № 826/12583/16 встановлено протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України у зв`язку з невиконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2017 року по справі № 826/12583/16 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державної санітарно-епідеміологічної служби України про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, а виконавчою службою Міністерства юстиції України 13 червня 2019 року відкрито виконавче провадження № 57680615.

Станом на момент звернення позивача до суду наказ про поновлення на роботі відповідачем не видавався.

Не згода позивача з протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, у зв`язку з невиконанням рішення суду, яке набрало законної сили, стала підставою для звернення останнього до суду з даним адміністративним позовом про стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік; якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Також, статтею 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частиною 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі не обумовлюється залежністю від причин, в тому числі їх поважності, внаслідок яких судове рішення виконано несвоєчасно.

Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки; беззаперечним є і його обов`язок виплатити особі середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі (в разі наявності такої затримки).

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 280/360/19.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, наприклад, у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 823/1715/16 (провадження №К/9901/17377/18, №К/9901/17380/18) Верховний Суд дійшов висновку, що з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання, та звертав увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Керуючись викладеним, суд вважає безпідставними посилання представника відповідача, що позивач помилково пов`язує початок терміну для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення у справі № 826/12583/16 саме з 26 липня 2017 року, оскільки як вже було встановлено вище, судове рішення підлягає виконанню, саме з моменту його оголошення в судовому засіданні.

Згідно до частини 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Щодо тверджень відповідача про відсутність вини у затримці виконання рішення про поновлення позивача на роботі, слід зауважити наступне.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно.

Щодо посилань відповідача про те, що Кабінет Міністрів України не є належним суб`єктом до якого позивач мав звертатись з вказаними вимогами щодо стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду, оскільки ОСОБА_1 проходив державну службу та був звільнений з посади заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України, суд зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається та як було встановлено судом, ОСОБА_1 проходив державну службу на посаді заступника голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13 липня 2016 року № 483-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України» мене було звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу»

Відповідно до пунктів 2-4 постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2017 року № 348 «Деякі питання Державної санітарно-епідеміологічної служби» постановлено ліквідувати Державну санітарно-епідеміологічну службу. Покласти на Державну службу з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів завдання і функції з реалізації державної політики у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення та із здійснення контролю (нагляду) за дотриманням вимог санітарного законодавства (крім функцій з реалізації державної політики у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження) та у сфері гігієни праці та функцій із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників). Утворити комісію з ліквідації Державної санітарно-епідеміологічної служби.

Тобто, виходячи з викладеного вбачається, що державна установа Державну санітарно-епідеміологічну службу, в якій проходив державну службу та був звільнений позивач відповідно до постанови Кабінету Міністрів України була ліквідована.

В свою чергу, суд звертає увагу, що згідно приписів статті 240-1 Кодексу законів про працю України вбачається, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

Таким чином, виходячи з аналізу вказаної норми чинного законодавства, яка встановлює правила та порядок виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, суд зазначає, що у разі внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації поновлення особи яка була незаконно звільнена неможливе, обов`язки щодо виплати працівникові заробітної плати за весь час вимушеного прогулу покладається на ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника).

Судом в свою чергу встановлено, що Державна санітарно-епідеміологічна служба України, це центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовувалась і координувалась Кабінетом Міністрів України через Міністра охорони здоров`я України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на наступну обставину, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 437-р «Про передачу цілісних майнових комплексів державних установ та організацій до сфери управління Міністерства охорони здоров`я» Кабінетом Міністрів України було вирішено передати цілісні майнові комплекси державних установ та організацій за переліком згідно з додатком із сфери управління Державної санітарно-епідеміологічної служби до сфери управління Міністерства охорони здоров`я.

Крім того, суд зауважує, що вказаною вище постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2017 року № 348 «Деякі питання Державної санітарно-епідеміологічної служби», якою було прийнято рішення про ліквідацію, не було визначено правонаступника Державної санітарно-епідеміологічної служби, що в свою чергу дає підстави для висновку, що вказані вище обставини вказують на те, що саме на Кабінет Міністрів України, як власника, був покладений обов`язок з виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу згідно з статті 240-1 КЗпПУ.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного в сукупності, суд має обґрунтовані підстави прийти до висновку, що саме Кабінет Міністрів України, являться належним відповідачем у даній справі, щодо стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду, як орган уповноважений управляти майном ліквідованої Державної санітарно-епідеміологічної служби України.

Доводи позивача щодо відсутності у ліквідаційної комісії Державної санітарно-епідеміологічної служби коштів на відшкодування заробітної плати за час затримки виконання рішення суду, суд вважає обґрунтованими, оскільки з наданих до матеріалів справи листів голови комісії з ліквідації Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 21 вересня 2018 року № 08.12/27 (т. 1, арк. 137) та Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві від 04 жовтня 2018 року № 4-08.10/186-10450 вбачається, що у ліквідаційної комісії Державної санітарно-епідеміологічної служби відсутні кошти на здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією юридичної особи та обслуговування рахунків Державної санітарно-епідеміологічної служби в органах Державного казначейства не здійснюється.

При цьому, на переконання суду, саме Кабінетом Міністрів України незаконно було звільнено позивача з займаної посади, та саме протиправні дії Кабінету Міністрів України стали підставою для подальшого порушення прав позивача та стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду.

Відтак, суд вважає справедливим за даних обставин та законного обґрунтування накладення в силу статті 240-1 Кодексу законів про працю України саме на Кабінет Міністрів України обов`язку виплатити заробітну плату за час затримки виконання рішення суду, як на орган уповноважений управляти майном ліквідованої установи з якої був звільнений позивач.

Так, як вже зазначалось судом вище, відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю в Україні у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Порядок обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначений у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У відповідності до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Тобто, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 635/2084/16-ц.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 10 Порядку № 100 встановлено, зокрема у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV Порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року по справі № 825/203/16.

Також, суд звертає увагу, що у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-203цс14 Верховний Суд України зазначив, що «з урахуванням тієї обставини, що за період від часу звільнення позивача до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, прийшов до висновку, що при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в період затримки виконання рішення суду заробітна плата позивача підлягала коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів».

Суд зазначає, що з урахуванням норми тривалості робочого часу на 2017 рік відповідно до листа Мінсоцполітики від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/, 2018 рік відповідно до листа Мінсоцполітики від 19 жовтня 2017 року № 224/0/103-17/214, 2019 рік відповідно до листа Мінсоцполітики від 08 серпня 2018 року № 78/0/206-18 та 2020 рік відповідно до листа Мінсоцполітики від 29 липня 2019 року № 1133/0/206-19 тривалість періоду затримки відповідачем виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі починаючи з 26 липня 2017 року по 07 серпня 2020 року включно складає 759 робочих днів, а саме: 2017 рік - 110 робочих днів; 2018 рік - 250 робочих днів; 2019 рік - 249 робочих днів; 2020 рік - 150 робочих днів (по 07 серпня 2020 року).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року № 292 «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» вбачається, що посадовий оклад за посадою заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України до звільнення ОСОБА_1 складав 10 338,00 грн (десять тисяч триста тридцять вісім гривень 00 коп.).

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів», беручи редакцію на кожен відповідний рік, посадовий оклад за посадою позивача, а саме заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України вбачається, що кожного року відбувалось підвищення посадового окладу позивача, а саме, судом було встановлено, що було підвищено до 11 000,00 грн у 2017 році, до 14 500,00 грн у 2018 році, до 20 020,00 грн у 2019 році та до 26 500,00грн у 2020 році.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що коефіцієнт підвищення посадового окладу позивача становить: 11 000,00 грн/10 338,00 грн = 1,06 у 2017 році; 14 500,00 грн/10 338,00 грн = 1,40 у 2018 році; 20 020,00 грн/10 338,00 грн = 1,94 у 2019 році; 26 500,00 грн/10 338,00 грн = 2,56 у 2020 році.

Згідно з довідкою Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 03 серпня 2016 року № 189 заробітна плата ОСОБА_1 за останні 2 календарні місяці роботи, за травень та червень 2016 року склала 25 899,47 грн = (за травень 4 916,65 грн + за червень 20 982,82 грн.).

Загальна кількість робочих днів за останні 2 календарні місяці роботи становила 39 (у травні 2016 року - 19 днів та у червні 2016 року - 20 днів).

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що середньоденна заробітна плата становила - 664,09 грн.

З урахуванням коефіцієнту підвищення середньоденний заробіток за посадою озивача складає: 664,09 грн. х 1,06 = 703,94 грн у 2017 році; 664,09 грн. х 1,40 = 929,73 грн у 2018 році; 664,09 грн. х 1,94 = 1288,33 грн у 2019 році; 664,09 грн. х 2,56 = 1700,07 грн у 2020 році;

Таким чином, виходячи з аналізу викладеного, суд зазначає, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 26 липня 2017 року по 07 серпня 2020 року включно складає: 703,94 грн. * 110 робочих днів у 2017 році + 929,73 грн. * 250 робочих днів у 2018 році + 1288,33 грн. * 249 робочих днів у 2019 році + 1700,07 грн. * 150 робочих днів у 2020 році= 885670,57 грн.

Час вимушеного прогулу позивача у період з 26 липня 2017 року по 07 серпня 2020 року складає 759 робочих днів, а саме: 2017 рік - 110 робочих днів; 2018 рік - 250 робочих днів; 2019 рік - 249 робочих днів; 2020 рік - 150 робочих днів (по 07 серпня 2020 року), а тому стягненню на його користь підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 885 670,57 грн. ((703,94 грн. х 110 робочих днів у 2017 році) + (929,73 грн. х 250 робочих днів у 2018 році) + (1 288,33 грн. х 249 робочих днів у 2019 році) + (1 700,07 грн. х 150 робочих днів у 2020 році)) (сума вказана з утриманням податку та інших обов`язкових платежів).

Таким чином, враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 33, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Стягнути з Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду місті Києва від 26 липня 2017 року у справі № 826/12583/16 з 26 липня 2017 року по 07 серпня 2020 року включно в розмірі 885 670,57 грн. (вісімсот вісімдесят п`ять тисяч шістсот сімдесят гривень 57 коп).

3. Судові витрати в частині стягнення судового збору розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Головуючий суддя Н.В. Клочкова

Судді К.С. Пащенко

Т.О. Скочок

Повний текст виготовлено 18.12.2020.