Справа № 9901/752/18
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 грудня 2020 року

Київ

справа №9901/752/18

адміністративне провадження №П/9901/752/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Ханової Р.Ф., Хохуляка В.В., Юрченко В.П.,

за участю секретаря судового засідання Лопушенко О.В.,

представників позивача Кравця Р.Ю. та Мартиненко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Державна казначейська служба України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування рішення, стягнення моральної шкоди, встановив:

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ.

В серпні 2018 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовною заявою (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія, відповідач) про визнання протиправними дій щодо здійснення його оцінювання на відповідність займаній посаді судді в частині оцінювання критеріїв та показників, крім тих, що оцінюються за результатами іспиту, та зобов`язання завершити оцінювання ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді судді в частині оцінювання критеріїв та показників, крім тих, що оцінюються за результатами іспиту; визнання протиправними та скасування рішень Комісії від 24 липня 2018 року про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді судді Святошинського районного суду м.Києва та від 22 березня 2019 року про внесення до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Святошинського районного суду м.Києва; стягнення моральної шкоди в сумі 1 000 000 грн.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ДОВОДІВ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначав, що Законом України від 02 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій та статус суддів" (далі - Закон №1402-VIII) не передбачено ні процедури, ні порядку такого виду оцінювання суддів як "оцінювання невідповідності судді займаній посаді", законом врегульоване виключно питання кваліфікаційного оцінювання, де здійснюється оцінка здатності судді здійснювати правосуддя, а не здатності відповідати посаді, отже оцінювання відповідності судді займаній посаді відбувається не на підставі закону й проведення будь-якого оцінювання з подальшим можливим звільненням його з посади не відповідає європейським стандартам, тому дії, вчинені суб`єктом владних повноважень щодо проведення такого оцінювання, є протиправними та не повинні спричиняти негативних наслідків для особи.

До того ж, на думку позивача, наданням необмежених дискреційних повноважень ВККС щодо можливості виставлення будь-яких оцінок за критеріями професійної етики та доброчесності без необхідності їх обґрунтування порушено принцип верховенства права, а відсутність в законі механізму захисту від можливого свавільного втручання в право на належне оцінювання свідчить про порушення права на захист; позбавлення ж особи можливості передбачити, які бали вона може отримати за той чи інший показник та яким чином формуються оцінки, порушує її права.

Разом із тим, недотримання Комісією строку надання позивачеві копії рішення від 24 липня 2018 року призвело до грубого порушення його прав на отримання відомостей про себе та ефективну реалізацію захисту своїх прав.

Крім того, позивач зазначав, що не отримував повісток або жодним іншим чином не викликався на засідання Комісії, за результатами якого прийнято оскаржуване рішення від 22 березня 2019 року, копії самого рішення ним також одержано не було.

Також у позивача існують сумніви щодо неупередженості членів ВККС Устименко В.Я., Луцюка П.С. , Козлова А.Г. , Мішина М.І. під час прийняття рішення від 22 березня 2019 року, оскільки вони вже фактично висловили свою позицію під час прийняття Комісією рішення від 24 липня 2018 року.

Що ж до вимоги про стягнення моральної шкоди, то остання обґрунтована тим, що внаслідок обставин, пов`язаних із проведеним щодо нього Комісією кваліфікаційним оцінюванням та його результатами, у позивача змінились життєві стосунки й відношення із оточуючими, а негативна увага, яка приверталась відповідачем під час оцінювання, безумовно вплинула на ділову репутацію ОСОБА_1 та можливість збереження приватного життя від небажаного втручання.

Відповідач (ВККС) в письмовому відзиві на позовну заяву просив залишити останню без задоволення, посилаючись на законність прийнятого ВККС рішення від 24 липня 2018 року, оскільки під час співбесіди суддя ОСОБА_1 не надав обґрунтованих пояснень щодо неправильного зазначення у деклараціях за 2012-2015 роки розміру належної йому на праві власності житлової площі приватного будинку; водночас Комісією взято до уваги й рішення ВРП від 18 лютого 2016 року, яким встановлено, що суддя ОСОБА_1 ухвалою від 19 лютого 2014 року застосував запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно учасника протестних акцій ОСОБА_5 , проте в подальшому ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2014 року підозрюваному ОСОБА_5 змінено обраний раніше запобіжний захід на особисте зобов`язання, а постановою прокурора Святошинського району міста Києва від 24 лютого 2014 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 закрито через дії особи у стані крайньої необхідності; крім того позивач ознайомлювався із своїм суддівським досьє перед проведенням співбесіди, однак до Комісії із питанням щодо внесення змін, доповнень або уточнень до інформації (документів, матеріалів), що міститься у ньому, не звертався; під час проведення співбесіди відводів членам Комісії не заявляв.

Державна казначейська служба України своїм правом на подання письмового відзиву (пояснень) на позовну заяву не скористалась.

Позивач у відповіді на відзив зазначив про допущення відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення порушення вимог Закону №1402-VIII, Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 03 листопада 2016 року №143/зп-16 (далі - Положення №143) та Порядку формування і ведення суддівського досьє, затвердженого рішенням ВККС від 15 листопада 2016 року №150/зп-16 (далі - Порядок №150).

На думку позивача, Комісія, всупереч положень наведених актів законодавства, не оцінила окремо один від одного усі показники відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання, жодним чином не дослідила та не оцінила в балах такі показники як ефективність здійснення правосуддя, діяльність щодо підвищення фахового рівня, критерії особистої та соціальної компетенції, а також не оформила належним чином досьє ОСОБА_1 , у якому була відсутня інформація про рішення зборів, якими запроваджено спеціалізацію, про розглянуті суддею справи та матеріали, навантаження, дотримання строків розгляду справ та матеріалів, тривалість виготовлення тексту вмотивованого рішення, наявність рішень, які стали підставою для винесення міжнародними судовими установами та іншими міжнародними організаціями рішень, якими встановлено порушення Україною міжнародно-правових зобов`язань, а відтак позбавила останнього права на отримання балів за цими показниками й прийняла спірне рішення без врахування усіх відомостей, наявність яких у досьє передбачена законом.

Разом з тим ВККС не враховано, що позивач ніколи не притягувався до відповідальності за допущення поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема, в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, а відтак ним в повній мірі дотримано показник критерію професійної етики.

Також позивач звертає увагу й на те, що згідно з приписами статті 4 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1700-VII «Про запобігання корупції» центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику є Національне агентство з питань запобігання корупції, а тому отримана з інших джерел інформація щодо відповідності витрат і майна судді, членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам не може бути включена Комісією до суддівського досьє і, відповідно, не підлягає обговоренню під час співбесіди.

Крім того Комісією порушено вимоги пункту 4 глави 5 розділу ІІ Положення №143, оскільки надано оцінку судовому рішенню по суті, а саме - ухвалі слідчого судді про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

ІІІ. ХІД СУДОВОГО РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.

Відповідно до частини 4 статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України встановлено у статті 266 КАС України, згідно з пунктами 2 та 3 частини 1 якої її правила поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності дій, бездіяльності та актів, зокрема, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду даної справи - Пасічник С.С. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Васильєва І.А., Ханова Р.Ф., Хохуляк В.В., Юрченко В.П.

Під час розгляду справи було залучено до участі у ній як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Державну казначейську службу України.

Представники позивача в судових засіданнях висловили свої доводи та міркування стосовно обставин справи, які за своїм змістом є аналогічними тим, що вже були наведені в самій позовній заяві, вимоги якої вони просили задовольнити, заяві про збільшення позовних вимог й відповіді на відзив.

Представники відповідача (ВККС) в засіданнях суду проти позову заперечили, надавши відповідні пояснення (суть яких викладена у відзиві на позов) та зазначивши, що просять в задоволенні позовних вимог відмовити.

Державна казначейська служба України свого представника в засідання суду не направляла, хоча про дату, час та місце проведення останнього повідомлялась належним чином та своєчасно, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

IV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН.

ОСОБА_1 призначений на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва строком на п`ять років Указом Президента України від 10 лютого 2012 року №83/2012.

Рішенням Комісії від 20 жовтня 2017 року №106/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання 999 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 ; встановлено черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання (перший етап - іспит, другий етап - дослідження досьє та проведення співбесіди); для цілей формування суддівських досьє вирішено провести тестування з метою перевірки особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей, а також затверджено графік складення цих тестувань (щодо судді ОСОБА_1 - на 07 листопада 2017 року).

29 листопада 2017 року ВККС прийняла рішення №124/зп-17, яким затвердила графік проведення інтерв`ю з психологами у межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді окремих суддів місцевих та апеляційних судів, призначеного рішенням Комісії від 20 жовтня 2017 року №106/зп-17, згідно з додатком до цього рішення (щодо судді ОСОБА_1 - на 09 грудня 2017 року).

Рішенням Комісії від 29 січня 2018 року №7/зп-18 призначено проведення іспиту під час кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді, призначеного рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 жовтня 2017 року №106/зп-17 (згідно з додатками); визначено таку черговість стадій складення іспиту: перша стадія - анонімне письмове тестування; друга стадія - виконання практичного завдання; встановлено мінімально допустимий бал іспиту - 50 відсотків від максимально можливого бала у разі набрання суддею: 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за складення анонімного письмового тестування; 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання.

Зазначеним рішенням відповідача іспит під час кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді щодо ОСОБА_1 (за цивільною спеціалізацією) призначено на 26 лютого 2018 року.

Згідно з рішенням від 16 березня 2018 року №54/зп-18 ВККС затвердила кодовані результати складання, в тому числі ОСОБА_1 , анонімного письмового тестування (додаток 1) та виконання практичного завдання (додаток 2) в межах процедури кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді, а також затвердила та оприлюднила на своєму офіційному веб-сайті декодовані результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді «Іспит» (додаток 3), визначила в додатку 4 перелік осіб, яких допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди».

За результатами анонімного письмового тестування позивач набрав 77,625 бала, а за результатами виконаного практичного завдання - 71 бал (загалом на етапі складення іспиту - 148,625 бала) та був допущений до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів.

24 липня 2018 року Комісією проведено із суддею співбесіду, під час якої обговорено питання показників за критеріями компетентності, професійної етики та доброчесності, які виникли під час дослідження суддівського досьє, й цього ж дня (тобто 24 липня 2018 року) прийнято рішення №1332/ко-18, яким визначено, що суддя Святошинського районного суду м.Києва ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційний судів займаній посаді набрав 626,625 бала; визнано ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, та рекомендовано ВРП розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Святошинського районного суду м.Києва.

Рішенням же ВККС від 22 березня 2019 року №60/ко-19 ухвалено внести до ВРП подання з рекомендацією про звільнення з посади судді Святошинського районного суду м.Києва ОСОБА_1

ВРП, розглянувши подання ВККС з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Святошинського районного суду м.Києва, рішенням від 09 червня 2020 року №1760/о/15-20 відмовила у його задоволенні на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України.

В рішенні Ради зазначено, що виражена в балах оцінка судді ОСОБА_1 за критеріями професійної етики та доброчесності не є вмотивованою, оскільки не відображає повною мірою рівень цих характеристик судді. У рішенні вказані бали, якими оцінено суддю ОСОБА_1 за кожним із критеріїв, однак відсутні будь-які доводи та аргументи Комісії з посиланням на конкретні обставини, за яких суддя не відповідає цим критеріям та, як наслідок, займаній посаді. На переконання Ради, обґрунтування вмотивованості прийнятого рішення лише дискреційністю повноважень та виключною компетенцією Комісії не може вважатися достатнім, оскільки рішення, наслідком якого може бути звільнення судді з посади, повинно бути, перш за все, об`єктивним та має повною мірою висвітлювати інформацію щодо професійної, особистої, соціальної компетентності судді, його здатності підвищувати свій фаховий рівень та здійснювати правосуддя у суді відповідного рівня, а також щодо відповідності судді етичним та антикорупційним критеріям. Посилання ж Комісії лише на неналежне пояснення суддею ОСОБА_1 неправильного зазначення у деклараціях за 2012-2015 роки розміру належної йому на праві власності житлової площі приватного будинку та на визнання ним, що за короткий час не могли змінитися ризики, передбачені статтею 177 КПК України, не дає змоги встановити, за яким саме критерієм він не відповідає займаній посаді, як і не дає можливості встановити дійсні мотиви, з яких виходила Комісія під час ухвалення рішення.

V. ДЖЕРЕЛА ПРАВА І ОЦІНКА СУДУ.

Розглядаючи справу, проаналізувавши встановлені у ній обставин у зіставленні з обґрунтуванням позовних вимог та правовим регулюванням спірних відносин, Суд прийшов до висновку, що звернення з цим позовом зумовлене незгодою позивача власне з правомірністю спірних рішень ВККС за результатами його кваліфікаційного оцінювання. При цьому, з огляду на зміст позовних вимог та їх обґрунтування протиправність дій щодо оцінювання критеріїв та показників, окрім тих, що оцінюються за результатами іспиту є однією із підстав, з якими позивач пов`язує протиправність рішень про невідповідність займаній посаді, тому така позовна вимога є нерозривно пов`язаною із вимогою щодо протиправності рішень ВККС.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності вказаним Законом, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.

Пунктом 20 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII встановлено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" (Закон №1401-VIII), оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Згідно зі статтею 83 Закону №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді <…> здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. Підставами для призначення кваліфікаційного оцінювання є: <…> рішення ВККС про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.

На виконання вимог Закону №1402-VІІІ Комісія рішенням від 03 листопада 2016 року затвердила Положення №143, а рішенням від 04 листопада 2016 року №144/зп-16 - Порядок проведення іспиту та методику встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання (далі - Порядок №144).

За змістом пункту 34 розділу ІІІ Положення №143 рішення Комісії, ухвалене за результатами кваліфікаційного оцінювання, складається зі вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. Зокрема, у мотивувальній частині рішення зазначаються отримані суддею (кандидатом на посаду судді) бали з оцінювання відповідних критеріїв, відомості про загальну кількість балів за результатами кваліфікаційного оцінювання, посилання на визначені Законом № 1402-VІІІ підстави його ухвалення або мотиви, з яких Комісія дійшла таких висновків. За наявності висновку Громадської ради доброчесності про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності у мотивувальній частині також зазначаються мотиви його прийняття або відхилення. Резолютивна частина має містити висновок про те, чи підтвердив суддя (кандидат на посаду судді) здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді або чи відповідає суддя займаній посаді, а також кількість балів, набраних суддею за результатами успішного проходження процедури кваліфікаційного оцінювання.

Пунктами 10 та 11 розділу V Положення №143 встановлено, що за результатами кваліфікаційного оцінювання судді для підтвердження відповідності займаній посаді Комісія ухвалює одне з таких рішень: про відповідність займаній посаді судді; про невідповідність займаній посаді судді. Рішення про підтвердження відповідності судді займаній посаді ухвалюється у разі отримання суддею мінімально допустимого і більшого бала за результатами іспиту, а також більше 67 відсотків від суми максимального можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв за умови отримання за кожен із критеріїв бала, більшого за 0.

Частинами 2 та 4 статті 84 Закону №1402-VІІІ передбачено, що за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом. Кваліфікаційне оцінювання проводиться прозоро та публічно, у присутності судді <…>, який оцінюється, та будь-яких заінтересованих осіб. У розгляді питання про кваліфікаційне оцінювання судді можуть бути присутніми представники органу суддівського самоврядування.

У частинах 1 та 2 статті 85 Закону №1402-VІІІ зазначено, що кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди. Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює ВККС. Іспит є основним засобом встановлення відповідності судді <…> критерію професійної компетентності та проводиться шляхом складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону, здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією. Порядок проведення іспиту та методика встановлення його результатів затверджуються ВККС. Тестові та практичні завдання іспиту складаються з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. ВККС <…> зобов`язана забезпечити прозорість іспиту. На кожному етапі та під час оцінювання результатів можуть бути присутніми будь-які заінтересовані особи.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 88 Закону №1402-VІІІ Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Згідно із частиною 3 статті 88 Закону №1402-VIII рішення Комісії, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1)склад членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2)рішення не підписано будь-ким зі складу членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3)суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4)рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

За змістом частин 7 та 8 статті 101 Закону №1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом, а рішення Комісії щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

Отже, чинним законодавством прямо передбачено право на оскарження рішення ВККС в судовому порядку.

При цьому, законодавець виділяє в окрему категорію так звані рішення ВККС щодо надання рекомендацій (в тому числі, щодо звільнення судді із займаної посади), які можуть бути оскаржені у судовому порядку лише за умови їх оскарження разом із кінцевим рішенням уповноваженого органу, ухваленим за результатами розгляду вказаної рекомендації.

Суд наголошує, що таке нормативне закріплення права на судове оскарження рішень ВККС не обмежує особу у реалізації наданого їй права на звернення до суду, якщо вона вважає, що таким рішенням порушено її права та інтереси, а лише визначає з настанням якої події рішення ВККС щодо надання рекомендації можуть оскаржуватися в судовому порядку.

Оскільки рішення ВККС, прийняте за результатами кваліфікаційного оцінювання, є підставою для відповідної рекомендації про звільнення, а тому обставини його прийняття повинні перевірятися судом лише після та разом із ухваленим рішенням Вищої ради правосуддя за результатами розгляду такої рекомендації.

Вказана правова позиція відповідає практиці Великої Палати Верховного Суду у вказаній категорії справ (постанови від 26 лютого 2020 року у справі №9901/637/18, від 29 квітня 2020 року у справі №9901/831/18).

Зі змісту оспорюваних рішень ВККС вбачається, що відповідач, поміж іншого, вирішив внести до ВРП подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Святошинського районного суду м.Києва у зв`язку зі встановленою невідповідністю займаній посаді.

Таким чином, зазначені рішення ВККС, якими рекомендовано вирішити питання про звільнення позивача із посади судді, не можуть бути самостійним предметом розгляду адміністративного суду та мають переглядатись разом із рішенням ВРП, ухваленим за результатами перевірки такої рекомендації.

Виходячи зі змісту статей 1, 3 Закону України від 21 грудня 2016 року №1798-VIII "Про Вищу раду правосуддя", прийняття рішення про звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді.

За результатами такого розгляду ВРП приймає вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання та породжує відповідні правові наслідки.

Відтак, таке рішення може бути оскаржене в судовому порядку.

При цьому рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є лише підставою для такого звільнення. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може прийняти рішення про відмову у задоволенні подання ВККС про звільнення судді з посади.

Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах "кваліфікаційного" провадження ВРП має право перевірити вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення недоліків, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.

ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про не підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачає юридичне значення.

Отже, зважуючи на наведене правове регулювання, а також статус та повноваження ВРП і ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, Верховний Суд вважає, що передбачене частиною першою статті 88 Закону №1402-VIII оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП.

З урахуванням послідовності (стадійності) прийняття остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватися щодо остаточного рішення, яке уповноважена приймати ВРП.

Як вже вказувалось в цій ухвалі, рішенням від 09 червня 2020 року №1760/о/15-20 ВРП відмовила в задоволенні подання ВККС з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Святошинського районного суду м.Києва на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Підсумовуючи вищевикладене, рішення ВККС з рекомендацією ВРП розглянути питання про звільнення з посади судді Святошинського районного суду м.Києва ОСОБА_1 є тим рішенням, яке не може бути самостійним предметом судового розгляду. Ці обставини унеможливлюють розгляд справи по суті спору та є підставами для закриття провадження у справі, оскільки її не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Що ж до вимоги про стягнення моральної шкоди, то згідно із частиною 5 статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже, адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень, й вони повинні бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №9901/17/20.

У цій справі позовна вимога про стягнення моральної шкоди є нерозривно пов`язаною з вимогою про визнання протиправними і скасування рішень ВККС, а вирішення питання про стягнення моральної шкоди є наслідком розгляду первинної вимоги, тому, враховуючи, що рішення ВККС про невідповідність займаній посаді й розгляд питання про звільнення позивача не можуть бути самостійним предметом судового розгляду, провадження у цій частині позовних вимог також підлягає закриттю.

Частиною 1 статті 239 КАС України передбачено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Разом з тим, мотивами для закриття провадження у даній справі є не порушення правил предметної підсудності, а передчасне звернення позивача до адміністративного суду, якому за процесуальним законом підсудний цей спір, а отже підстави для застосування наведених положень процесуального закону відсутні.

Керуючись статтями 205, пунктом 1 частини 1 статті 238, статтями 243, 245, 248, 266 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Державна казначейська служба України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування рішення, стягнення моральної шкоди закрити.

Ухвала Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу може бути подано протягом 15 днів з дня складання повного судового рішення.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник

І.А. Васильєва

Р.Ф. Ханова

В.В. Хохуляк

В.П. Юрченко ,

Судді Верховного Суду