Справа № 160/10680/20
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2020-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Центрального територіального управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій та бездіяльності протиправною, стягнення грошового забезпечення та зобов`язання вчинити певні дії,-
07 вересня 2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Центрального територіального управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ), в якій позивач просить суд:
- визнати бездіяльність Центрального територіального управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ), яка полягає в не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року протиправною;
- визнати дії Центрального територіального управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ), які полягають в нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року, відповідно до інформаційної довідки №56 ОСОБА_1 в меншому розмірі протиправними;
- стягнути з Центрального територіального управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 недоплачену індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року у розмірі 100551,80 грн.;
- зобов`язати Центральне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні з військової служби починаючи з 19 червня 2019 року по день фактичного розрахунку відповідно до наведеного розрахунку середньоденного розміру грошового забезпечення у розмірі 571,00 грн. за кожний день прострочення.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що дії відповідача щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в день звільнення з військової служби є протиправними, оскільки саме 19.06.2019 року відповідач повинен був здійснити виплату грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 23 551,34 грн. При цьому, означена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно відбулася гараздом пізніше. На думку позивача, у відповідача наявна бездіяльність, яка полягає в не проведенні нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, та наявна ознака протиправності дії, які полягають в нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року, відповідно до інформаційної довідки №56 в меншому розмірі. Також, дії Центрального територіального управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) (далі ЦТУ НГУ) НГУ щодо не проведення нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, та проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 квітня - 31 грудня 2015 року, відповідно до інформаційної довідки від 31 липня 2020 року №56 в меншому розмірі є протиправними, оскільки базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення є січень 2008 року, в якому Постановою №1294 встановлені підвищені розміри посадових окладів військовослужбовців. Позивач стверджує, що не проведення ЦТУ НГУ йому виплати в повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2018 року та несвоєчасна виплата ЦТУ НГУ в повному розмірі грошової компенсації вартості за неотримане речове майно є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (постанова Верховного суду від 09 липня 2020 року у справі №320/6659/18).
13.10.2020 року від Центрального територіального управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) до канцелярії Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач щодо задоволення позовних вимог заперечує. В мотивування означеного відповідач зазначив, що компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця. Предметом даної позовної вимоги є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яка полягає у несвоєчасній виплаті грошової компенсації вартості за не отримане речове майно протиправною, що не входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення). Крім того, арматурна картка позивача зареєстрована у військовій частині НОМЕР_2 , у зв`язку з тим, що весь особовий склад ЦТУ НГУ перебуває на речовому забезпечені даної частини. Позивач згідно ч. 4 Постанови 178, 30.03.2020 року вірно звернувся з заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за не отримане речове майно до командування військової частини НОМЕР_2 . За результатами розгляду заяви військовою частиною НОМЕР_2 НГУ, одразу, після надходження відповідних сум на рахунки даної частини, було сплачено позивачу 02.04.2020 року - 7848,10 грн. (платіжне доручення № 305 від 01.04.2020 року) та 21.07.2020 року - 15 821,59 грн. (платіжне доручення № 834 від 16.07.2020). Дані виплати відбулись одразу після надходження відповідних сум на рахунки військової частини НОМЕР_2 . Враховуючи той факт, що позивач забезпечувався речовим майном у військовій частині НОМЕР_2 , тому саме дана військова частина, а не ЦТУ НГУ, відповідає за нарахування та виплату позивачу компенсації за не отримане речове майно. Отже, позовні вимоги позивача в частині визнання бездіяльності ЦТУ НГУ, яка полягає у несвоєчасній виплаті грошової компенсації вартості за не отримане речове майно протиправною, не має під собою обґрунтованих підстав та не може бути задоволеними.
На думку відповідача в задоволенні позовної вимоги з приводу стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку слід також відмовити, оскільки позивач проходив службу та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, тобто, не знаходився в трудових відносинах з Центральним територіальним управлінням Національної гвардії України, то відносно нього не розповсюджуються положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.
23.10.2020 року від ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач зазначає про безпідставність не обґрунтованість доводів відповідача, на якій останній посилався у відзиві на позовну заяву.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2020 року зазначена вище справа розподілена та 08.09.2020 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення від 19.05.2015 року (Серія НОМЕР_3 ), яке видано Головним управлінням Національної гвардії України.
Як убачається із витягу із наказу начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України генерала-лейтенанта О.М. Набок від 19.06.2019 року №128, припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу Центрального територіального управління Національної гвардії України та всіх видів забезпечення: майора ОСОБА_1 (Г-003910), офіцера відділу кадрів, звільненого за підпунктом «а» пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби на підставі наказу командувача Національної гвардії України від 14.06.2019 № 91 о/с, у запас у зв`язку із закінченням строку контракту, з 19 червня 2019 року та направити на військовий облік до Центрально-Чечелівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки міста Дніпро. Зараховано у військовий оперативний резерв першої черги до військової частини НОМЕР_2 Центрального оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, з 19 червня 2019 року. Адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , контактний телефон: НОМЕР_4 . Адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 . Контактні дані близьких родичів: дружина - ОСОБА_2 , телефон: НОМЕР_5 . Адреса місця проживання дружини: АДРЕСА_1 . Щорічна основна відпустка за 2019 рік використана в кількості 20 діб. Проведено відрахування з грошового забезпечення за 3 дні щорічної основної відпустки за 2019 рік, що були використані за період з 14 січня по 02 лютого 2019 року в розмірі 1741 гривні 56 копійок. Грошова допомога на оздоровлення за 2019 рік виплачена. Матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань виплачена. Згідно наказу МВС України від 15.03.2018 № 200 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільнені військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам», виплачено: одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, в розмірі 121 909 гривень 20 копійок. Згідно з розпорядження Головного управління Національної гвардії України від 08.01.2019 № Р-1 «Про грошове забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України», виплачено: премію за період з 01 червня по 19 червня 2019 року в розмірі 65 % від посадового окладу. Вислуга років станом на 19 червня 2019 року складає: у календарному обчисленні: 17 років 02 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні: 19 років 07 місяців 22 дні; у пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги): 02 роки 04 місяці 24 дні. Підстава: витяг з наказу КНГУ від 14.06.2019 № 91 о/с, припис від 19.06.2019 № 20, рапорт майора ОСОБА_1 від 19.06.2019 року, рішення на премію.
27.07.2020 року позивач звернувся із запитом на інформацію в порядку Закону України від 13 січня 2011 року №2939-VI «Про доступ до публічної інформації». В означеному запиті ОСОБА_1 просив відповідача надати наступну інформацію: 1) чи виплачувалася Центральним управлінням Національної гвардії України мені індексація грошового забезпечення, передбачена Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» починаючи з 01.01.2016 р. по день звільнення з військової служби включно. Якщо індексація грошового забезпечення не виплачувалася прошу провести розрахунок (помісячно) належної, але не виплаченої мені індексації грошового забезпечення за вищезазначений період. Дану інформацію відобразити у вигляді довідки; 2) довідку по грошовому забезпеченню, із зазначенням всіх його складових за кожний місяць окремо, починаючи з 01.01.2016 р. по день звільнення з військової служби включно.
Листом від 31.07.2020 року за №13-14-ІЗ/14-1402 відповідач надав довідку про нараховане та виплачене позовачу грошове забезпечення за період з 01.01.2016 року по 19 червня 2019 року та довідку про нараховану і виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2014 року по 01 січня 2016 року. В обгрнутвання вказаного листа відповідач зазначив, що у зв`язку з обмеженим фінансовим ресурсом, який виділявся Центральному територіальному управлінню Національної гвардії України на виплату грошового забезпечення у 2016, 2017 роках та протягом двох місяців 2018 року для проведення індексації грошового забезпечення у вказаний період не було законних підстав. За період з 01 березня 2018 року по 19 червня 2019 року виплата індексації грошового забезпечення позивачу проведена у повному обсязі.
В свою ж чергу позивачем у позові зазначено, що відповідач також надав інформаційну довідку від 31 липня 2020 року №56 про суми нарахованої та виплаченої індексації доходів позивача за період з 01.03.2014 року по 01.01.2016 року, відповідно до якої нараховано індексацію грошового забезпечення у сумі 1238,75 грн., а базові місяці взяті наступним чином: з березня по жовтень 2014 року - червень 2013 року; листопада по грудень 2014 року - листопад 2014 року; з січня по липень 2015 року-січень 2015 року; з серпня по грудень 2015 року - серпень 2015 року.
Як було встановлено судом під час розгляду справи, за результатами розгляду вказаного запиту на інформацію, відповідачем було сплачено позивачу 02.04.2020 року - 7 848,10 грн. (платіжне доручення № 305 від 01.04.2020) року та 21.07.2020 року - 15 821,59 грн. (платіжне доручення № 834 від 16.07.2020 року). Дані виплати відбулись одразу після надходження відповідних сум на рахунки військової частини НОМЕР_2 .
- 02 квітня 2020 року у розмірі 7808,86 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 27 серпня 2020 року №H11RJP3ADPJUJFUS.
Вважаючи дії Центрального територіального управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) безпідставними та протиправними, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.
Ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Частинами 2 та 3 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.2001 року №1282-ХІІ (надалі по тексту - Закон №1282-ХІІ) визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Статтею 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (до 01.01.2016 року) та 103 відсотка (після 01.01.2016 року).
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
За приписами ст. 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (далі Порядок № 1078).
П.11 Порядку № 1078 врегульовано, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Згідно з п. 2 вказаного Порядку індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
П. 4 Порядку № 1078 унормовано, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.
Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
За змістом п. 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Отже, на підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності, покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.
З матеріалів справи встановлено, що при звільненні з військової служби позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення.
Так, у поданій до суду позовній заяві позивач просить суд:
- визнати бездіяльність Центрального територіального управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ), яка полягає в не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року протиправною;
- визнати дії Центрального територіального управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ), які полягають в нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року, відповідно до інформаційної довідки №56 ОСОБА_1 в меншому розмірі протиправними;
- стягнути з Центрального територіального управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 недоплачену індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року у розмірі 100551,80 грн.
Як було встановлено судом під час розгляду справи, індексація грошового забезпечення за період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року нарахована та виплачена позивачу в повному обсязі у відповідності Закону № 1282-ХІІ та Порядку 1078 (відповідної редакції).
Суд зазначає, що інформація про нараховані суми індексації відображена в особовій картці позивача за 2015-2016 роки №56 та була доведена позивачеві, на його запит, в інформаційній довідці №56 від 31 липня 2020 року.
Наведений позивачем розрахунок індексації грошового забезпечення за 2015 рік проведений на підставі пункту 5 Порядку №1078 в редакції, яка набула чинності з 1 січня 2016 року (після завершення розрахункового періоду) та з повним ігноруванням пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року №1013.
Відповідно до частини 2 пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року №1013 для проведення індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2020 року обчислення індексу споживчих цін починається з січня 2016 року, а не з 1 січня 2008 року, як зазначає позивач. Розрахунок можливої індексації проведений на підставі індексів споживчих починаючи з 01 січня 2016 року наведений у довідці від 8 жовтня 2020 року №77, та становить 4503,21 грн.
Інформація про нараховані суми індексації відображена в особовій картці позивача за 2015-2016 роки №56 та була доведена позивачеві, на його запит, в інформаційній довідці №56 від 31 липня 2020 року.
Разом з цим, оскільки нарахування індексації грошового забезпечення належить до дискреційних повноважень відповідача, та з огляду на те, що індексація грошового забезпечення за період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року позивачем отримана, то в даному випадку належним способом захисту прав позивача є:
- визнання протиправною бездіяльності Центрального територіального управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно;
- зобов`язання Центрального територіального управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно.
Таким чином, ОСОБА_1 , перебуваючи на військовій службі в Центральному територіальному управлінні Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) мав право на отримання індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.
В той же час, позивач зазначає, що базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення за вказаний вище період є саме січень 2008 року, в якому постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 р. № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», яка набрала чинності 01.01.2008 року та втратила чинність 01.03.2018 року, встановлено підвищені посадові оклади військовослужбовців.
Так, пунктом 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Таким чином місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.
Суд зазначає, що положеннями статті 4 Закону №1282-ХІІ передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться лише в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Адже, у разі підвищення тарифних ставок (окладів) значення індексу у місяці підвищення береться за 1 або 100 %, тобто місяць підвищення вважається базовим і індексація в цьому місяці не проводиться, якщо сума підвищення заробітної плати (у базовому місяці враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру) перевищить суму індексації. Починаючи з наступного за базовим місяця наростаючим підсумком розраховується індекс для проведення подальшої індексації.
Поряд з цим, суд вважає, що в даному випадку, розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу та який виплачував йому грошове забезпечення. І саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
За таких обставин, суд вважає, що повноваження відносно обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, у відповідності до положень Порядку № 1078 та Закону № 1282-XII, покладається на відповідача, а тому, підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням базового місяця "січень 2008 року" у суду відсутні.
Варто також зауважити, що як вбачається з наявного у справі запиту Олефіра від 13.07.2020 року, який скеровано до Центрального архівного відділу Національної гвардії України, щодо нарахування та виплати індексації, питання про базовий місяць позивач взагалі не ставив.
Суд звертає увагу і на те, що термін "базовий місяць" не містить законодавчого закріплення ні в Законі № 1282-XII, ні в постанові Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.
Відтак, вимога позивача стосовно визнання дій Центрального територіального управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ), як полягають в нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року, відповідно до інформаційної довідки №56 ОСОБА_1 в меншому розмірі протиправними не підлягає до задоволення, оскільки вказана вимога зводиться до розрахунку індексації з урахуванням базового місяця "січень 2008 року".
Стосовно вимоги позивача щодо зобов`язання Центрального територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні з військової служби починаючи з 19 червня 2019 року по день фактичного розрахунку відповідно до наведеного розрахунку середньоденного розміру грошового забезпечення у розмірі 571,00 грн. за кожний день прострочення, суд зазначає наступне.
Так, у поданій до суду позовній заяві позивач зазначив, що не проведення ЦТУ НГУ йому виплати в повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2018 року та несвоєчасна виплата ЦТУ НГУ в повному розмірі грошової компенсації вартості за неотримане речове майно є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (постанова Верховного суду від 09 липня 2020 року у справі №320/6659/18).
З цього приводу суд зазначає, що згідно з пунктом 2 Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232 (далі - Інструкція №232) основним завданням речового забезпечення є задоволення потреб військовослужбовців Збройних Сил України <...> в обмундируванні, взутті, натільній і теплій білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, спеціальному одязі, спеціальному одязі та спорядженні для виконання спеціальних завдань, предметах індивідуального захисту, тканинах, нагрудних та нарукавних знаках і знаках розрізнення, санітарно-господарському майні, спортивному інвентарі та лазне-пральному обслуговуванні, що сприяють успішному веденню військами (силами) бойових дій та виконанню інших завдань, як у мирний час, так і в особливий період.
Відповідно до пункту 3 цієї Інструкції речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил включає:
1) забезпечення: обмундируванням, взуттям, натільною і теплою білизною, теплими і постільними речами, спорядженням, спеціальним одягом, засобами індивідуального захисту (окуляри-маска захисні балістичні, окуляри захисні балістичні, шоломи бойові балістичні та бронежилети модульні), спеціальним одягом та спорядженням для виконання спеціальних завдань, нагрудними знаками, знаками розрізнення і фурнітурою, ідентифікаційними жетонами, санітарно-господарським, спортивним та гірським спортивним майном, наметами, брезентами, м`якими контейнерами, декоративними тканинами і килимовими виробами; матеріалами для пошиття, ремонту та хімічного чищення речового майна (крім розчинників) <...>; папером, друкарськими машинками, бланками та книгами обліку і звітності по речовій службі, а також іншими бланками та книгами; духовими та ударними музичними інструментами для штатних військових оркестрів; бойовими прапорами; технічними засобами речової служби, а також обладнанням, інструментом, запасними частинами та інвентарним майном для речових ремонтних майстерень і лазне-пральних підприємств;
2) створення та утримання запасів речового майна;
3) лазне-пральне обслуговування військовослужбовців військових частин і забезпечення мийними засобами;
4) організацію та проведення ремонту речового майна, технічних засобів речової служби, хімічного чищення обмундирування та спеціального одягу;
5) фінансове планування та фінансування, складання та подання встановленої звітності за статтями кошторису (кодами економічної класифікації) Міністерства оборони України <...> на речове забезпечення;
6) організацію та ведення обліку і звітності з речової служби;
7) організацію контролю за витратами матеріальних засобів і бюджетних асигнувань, передбачених на речове забезпечення.
Речове майно за цільовим призначенням поділяється на майно поточного забезпечення, майно фонду зборів і майно непорушних запасів, а за використанням - на майно особистого користування та інвентарне майно (абзац перший пункту 4 Інструкції №232).
Згідно з пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 червня 2017 року №475, військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно".
Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 (далі - Порядок №178), виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі:
звільнення з військової служби;
загибелі (смерті) військовослужбовця.
Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
За приписами пункту 5 цього ж Порядку довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. <...>
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.
Так, економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці, визначає Закон України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці", відповідно до статті 1 якого заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Статтею 2 "Структура заробітної плати" зазначеного Закону в редакції, яка була чинна на час звільнення позивача з військової служби, надані такі визначення.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Зі змісту положень Інструкції №232 висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.
Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.
Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.
Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, суд вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, компенсація за неотримане речове майно не входить до грошового забезпечення військовослужбовця, оскільки, закупівля речового майна здійснюється незалежно від виплати грошового забезпечення і лише при незабезпеченні військовослужбовця речовим майном, відповідно до п. 7 Порядку №178 здійснюється виплата грошової компенсації.
Тобто, компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст.116,117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.
Відтак, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні компенсації за речове майно, не входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення).
Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку (несвоєчасність виплати індексації), то суд зазначає наступне.
Суд зазначає, що фактичної виплати індексації за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року у цій справі на момент звернення з позовом не відбулося.
З цього приводу слід зазначити, що у пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі №4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як зазначив Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, Конституційний Суд України визначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі №810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 233, 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі №4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).
Лише після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові) починається перебіг строку, визначеного частиною першої статті 233 КЗпП України.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2020 року у справі №400/3151/19.
Звідси, враховуючи, що повного розрахунку із позивачем на теперішній час не проведено, докази протилежного у матеріалах справи відсутні, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку (несвоєчасність виплати індексації) у даній справі не підлягають також задоволенню як передчасно заявлені.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У силу ч. ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.
Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Центрального територіального управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій та бездіяльності протиправною, стягнення грошового забезпечення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Центрального територіального управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно.
Зобов`язати Центральне територіальне управління Національно гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат судом не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник