Справа № 356/383/20
Суддя: Лялик Р. М.
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 356/383/20
№ провадження 2-а/356/17/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.12.20 року Березанський міський суд Київської області в складі:

Головуючого судді Лялик Р. М.

При секретарі Настич Н. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Київській області, поліцейського сектору реагування патрульної поліції Березанського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області Андрійченка Ярослава Олександровича про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

До Березанського міського суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Національної поліції у Київській області, поліцейського сектору реагування патрульної поліції Березанського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області Андрійченка Я.О. про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08 лютого 2020 року позивач, керуючи належним йому транспортним засобом Volkswagen Caddy, реєстраційний номер НОМЕР_1 , близько 23 години рухався в м. Березань вулицею Гагаріна в напрямку вулиці Шевченків шлях.

Поблизу АЗС «Емілія», що знаходиться за адресою м. Березань, вул. Гагаріна, 3, звернув увагу на транспортний засіб, що рухався за ним, який через кілька секунд ввімкнув сині та червоні проблискові маячки, після чого позивач одразу зупинився. На вимогу співробітників поліції ним було пред`явлено свідоцтво реєстрацію транспортного засобу та посвідчення водія.

Перевіривши надані позивачем документи, співробітниками поліції було підтягнуто відомості щодо нього на планшеті, яким вони користувались, після чого його було повідомлено про те, що підставою зупинки автомобіля стала та обставина, що на належному йому транспортному засобі не працювала підсвітка номерного знаку, а постанова складена «за не ввімкнення знаку аварійної сигналізації після зупинки транспортного засобу співробітниками поліції».

Після того як особа, яка в патрульному автомобілі заповнювала без участі позивача невідомі документи, вийшла з авто, було повідомлено, що відносно нього винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення.

З огляду на пізній час доби, беручи до уваги неучасть у розгляді справи про адміністративне правопорушення, і факт складення всіх документів 08.02.2020 року без його участі, ОСОБА_1 наполягав на тому, щоб всі документи, складені внаслідок зупинки співробітниками поліції, були надіслані офіційно за адресою його реєстрації.

В подальшому, як стверджує позивач, 19.06.2020 року у Березанському міському відділі ДВС ним було отримано копію постанови про відкриття виконавчого провадження № ВП 61828337 від 14.04.2020 року, винесеної при примусовому виконанні постанови БАА № 364839. Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження 19.06.2020 року отримав копію постанови від 08.02.2020 року серії БАА № 364839 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі. Із вказаної постанови вбачається, що вона складена по вул. Небесної Сотні, в той час як фактично транспортний засіб було зупинено по вул. Гагаріна, 3, поряд з АЗС «Емілія», що підтверджується відеозаписами з місця події; постанова винесена без дотримання вимог статті 268 КУпАП: під час розгляду справи, позивача позбавлено права: знайомитися з матеріалами справи, надати пояснення, заявити клопотання, скористатися юридичною допомогою адвоката; справа про адміністративне правопорушення розглянута працівником поліції в службовому автомобілі у відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; постанова не містить жодних відомостей про технічні засоби, якими здійснено фото-та відеозапис правопорушення, в той час як підсвітка заднього номерного знаку транспортного засобу, так і аварійна сигналізація при початку руху транспортного засобу була справною та перевірялась; диспозицією ч. 2 ст. 122 КУпАП передбачена відповідальність не за будь-яке порушення правил користування попереджувальними сигналами, а саме за порушення правил користування попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку і лише тоді таке порушення набуває ознак протиправності і суспільної шкідливості. За таких обставин, законність підстав зупинки транспортного засобу позивача є безпідставною, це вказує на протиправний характер самої оскаржуваної постанови серії БАА № 364839 від 08.02.2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн., оскільки позивача притягнуто до відповідальності саме за порушення правил зупинки на вимогу поліцейського.

Відтак, позивач просить постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 08.02.2020 року серії БАА № 364839 за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладення на ОСОБА_1 стягнення у вигляді штрафу в сумі 425,00 грн. визнати протиправною та скасувати. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Березанського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції ГУ НП в Київській понесені ОСОБА_1 судові витрати.

Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 08.07.2020 року задоволено клопотання позивача та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Київській області, поліцейського сектору реагування патрульної поліції Березанського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області Андрійченка Ярослава Олександровича про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

05.08.2020 року через канцелярію суду від представника відповідача - Головного управління Національної поліції в Київській області - надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказував на правомірність винесеної постанови та на її відповідність вимогам чинного законодавства та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС від 07.11.2015 року № 1395. Отже, просить суд відмовити позивачу в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав до канцелярії суду заяву від 14.12.2020 року, у якій, з огляду не неможливість з`явитись у судове засідання, просив слухати справу у його відсутність, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач - поліцейський сектору реагування патрульної поліції Березанського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області Андрійченко Я.О. в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від нього не надходило заяв чи клопотань.

Відповідач - Головне управління Національної поліції в Київській області належним чином повідомлений, не направив до суду свого представника. Разом з тим, у поданому до суду відзиві просив справу розглянути за відсутності представника Головного управління Національної поліції в Київській області.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у суді першої інстанції.

Дослідивши докази по справі, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.02.2020 року поліцейським СРПП № 3 Березанського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області сержантом поліції Андрійченком Я.О. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАА № 364839 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладення на нього стягнення у виді штрафу у сумі 425 грн. Суть адміністративного правопорушення викладена в постанові наступним чином: 08.02.2020 року о 23 годині 10 хвилин в Київській області, м. Березань, вул. Героїв Небесної Сотні, водій ОСОБА_1 , керував авто, д.н.з. НОМЕР_1 , в якому не підсвічувався номерний знак, чим порушив п. 2.9 в, 30.2 ПДР України, також водій після зупинки працівниками поліції після зупинки не ввімкнув аварійну світлову сигналізацію, чим порушив п. 9.9 б ПДР України.

Матеріали справи містять скан-копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.04.2020 року по виконанню постанови № БАА № 364839 від 08.02.2020 року, боржник: ОСОБА_1 та копію адвокатського запиту адвоката ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Київській області про надання інформації.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною 1 статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Підставою притягнення до адміністративної відповідальності є вчинення адміністративного правопорушення.

Згідно зі ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Як визначено положеннями статті 14 Закону України "Про дорожній рух", учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України визначається Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2011 року (далі - ПДР).

Відповідно до п. 1.9 ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

За змістом п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, ч. 2 ст. 122 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Так, частина 2 статті 122 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, відтак, є бланкетною, тобто такою, що посилається на певні норми права, які безпосередньо встановлюють такі вимоги.

Зі змісту оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення вбачається, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у зв`язку з порушенням вимог п.п.9.9 б ПДР, а саме, за те, що: «після зупинки працівниками поліції після зупинки не ввімкнув аварійну світлову сигналізацію».

Увімкнення аварійної сигналізації в силу приписів п. 9.1 ґ ПДР належить до попереджувальних сигналів.

За правилами, встановленим п. 9.2 ПДР, водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку: а) перед початком руху і зупинкою; б) перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Відповідно до п.п. 9.9 б ПДР аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена: у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар.

Однак, аналіз диспозиції ч. 2 ст. 122 КУпАП наводить на висновок, що вказаною частиною статті 122 КУпАП передбачено відповідальність за порушення правил користування попереджувальними сигналами саме при початку руху чи зміні його напрямку, тобто у разі порушення п. 9.2 ПДР.

Виходячи з наведеного вище, системний аналіз перелічених вище норм права дозволяє зробити висновок, що фабула вчиненого правопорушення, наведена в оскаржуваній постанові, не містить обов`язкових елементів адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП, тобто порушення ОСОБА_1 вимог п.п. 9.9 б ПДР, а саме: не ввімкнення при зупинці на вимогу поліцейського аварійна світлової сигналізації, не може бути кваліфіковане за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

За змістом статті 251 КУпАП, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів.

У Рекомендації № R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції», одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративного органу.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 9 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 77 КАС України передбачено, що докази суду надають учасники справи. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів (ч. 5 ст. 77 КАС України).

В той же час, з урахуванням положень ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Так, суд критично оцінює відеофайл, долучений позивачем в якості доказу, оскільки він не несе доказового значення для даної справи, а саме з нього не вбачається факт виконання чи не виконання позивачем вимог п. 9.9 б ПДР.

Враховуючи вказане, проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність в них достатніх належних та достовірних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 будь-яких дій або бездіяльності, які утворюють склад правопорушення в розумінні ст. 9 КУпАП, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, покладених в основу прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення, а також його правомірності, суду надано не було та в судовому засіданні не встановлено.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У своєму рішенні від 10.02.1995 року у справі «Аллене де Рібемон проти Франції» Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Як визначено пунктом 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» (заява № 16437/04), при оцінці доказів судам слід керуватися критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» випливає, що спрощений підхід до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників є неприпустимим.

Частиною 3 ст. 286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

За змістом ч. 2 ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи вказане, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, беручи до уваги межі заявлених позивачем позовних вимог та суть спору, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку відсутність у діях/бездіяльності позивача події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, відтак, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення - закриттю.

Щодо вимоги позивача стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Березанського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції ГУ НП в Київській понесені ОСОБА_1 судові витрати, суд виходить з наступного.

Так, згідно ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З матеріалів справи слідує, що судовий збір не сплачувався позивачем ОСОБА_1 при подачі позовної заяви до суду.

Частиною 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 КАС України).

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Ані в тексті позовної заяви, ані в її прохальній частині позивач не конкретизує, стягнення якого саме виду процесуальних витрат він вимагає.

Крім того, ОСОБА_1 не подано жодних доказів на підтвердження понесення ним відповідних судових витрат, не заявлено їх конкретний кількісний вимір (відповідна сума до стягнення).

Відтак, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині за недоведеністю, роз`яснюючи при цьому позивачу норми ч. 3 ст. 143 КАС України, згідно якої якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 132, 139, 143, 268-272, 286 КАС України, ст.ст. 7, 9, 122, 222, 245 КУпАП,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , до Головного управління Національної поліції у Київській області, вул. Володимирська, 15, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 40108616, поліцейського сектору реагування патрульної поліції Березанського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області Андрійченка Ярослава Олександровича, вул. Шевченків шлях, 32, м. Березань Київської області, про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, - задовольнити частково.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАА № 364839 від 08.02.2020 року, про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 425 гривень за ч. 2 ст. 122 КУпАП, винесену поліцейським СРПП № 3 Березанського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області Андрійченком Ярославом Олександровичем - скасувати.

Адміністративну справу щодо ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП закрити у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Шостого апеляційного адміністративного суду через Березанський міський суд Київської області протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Суддя Р. М. Лялик