Справа № 580/2600/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2600/20 Головуючий у 1 інстанції: Паламар П.Г.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Бужак Н.П.

Парінова А.Б.

За участю секретаря Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління ДФС у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Черкаській області про стягнення заробітної плати та компенсації за затримку у виплаті належних сум, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління ДФС у Черкаській області, в якому просила:

- стягнути з Головного управління ДФС у Черкаській області на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі 4519,79 грн. (чотири тисячі п`ятсот дев`ятнадцять грн.) 79 коп.;

- стягнути з Головного управління ДФС у Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки у проведенні остаточного розрахунку по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління ДФС у Черкаській області на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 4 420 грн. 75 коп. з урахуванням всіх відрахувань податків та зборів. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 , звернулася з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що при звільненні їй не була виплачена в повному обсязі компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, що є підставою для стягнення компенсації за затримку у виплаті належних платежів.

Також, не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління ДФС у Черкаській області, звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що через відсутність фонду економії на 2019 рік в кошторисі Головного управління ДФС у Черкаській області та, згідно наказу про покладання обов`язків, позивачу надбавка за виконання обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця керівником не встановлювалася.

13 листопада 2020 року електронною поштою до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшли пояснення до апеляційної скарги.

30 жовтня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Головного управління ДФС у Черкаській області надійшло клопотання про заміну сторони у справі, в якому просить замінити Відповідача - Головне управління ДФС у Черкаській області у Черкаській області на його процесуального правонаступника - Головне управління ДПС у Черкаській області.

Згідно ст. 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Постановою Кабінету Міністрів України №1200 від 18 грудня 2018 року утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №682-р від 21 серпня 2019 року, Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає за необхідне замінити відповідача Головне управління ДФС у Черкаській області на його правонаступника - Головне управління ДПС у Черкаській області.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16 червня 2020 року Управлінням Держпраці у Черкаській області завершено інспекційне відвідування Головного управління ДФС у Черкаській області, за наслідками якого складено Акт від 16 червня 2020 року №ЧК-254/375/АВ та яким зафіксовано:

- порушення вимоги ч. 1 ст. 83 КЗпП України, оскільки, ОСОБА_1 при звільненні виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки не в повному обсязі, а саме, за 7,8 днів. Тобто, не округлено до більшого числа, враховуючи рекомендації Мінсоцполітики України (лист від 27.03.2013 р. №321/13/84-13);

- порушення вимоги ч. 1 ст. 116 КЗпП України, оскільки, ОСОБА_1 при звільненні належні їй від установи кошти виплачено 05.02.2019 р. та 13.02.2019 р. (платіжне доручення від 05.02.2019 р. № 263 та платіжне доручення від 13.02.2019 р. № 301);

- порушення вимоги ч. 1 ст. 117 КЗпП України, оскільки, ОСОБА_1 не нараховано і не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- виплата за додаткове навантаження, у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця не встановлена керівником державної служби державному службовцю за поданням його безпосереднього керівника у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця, чим порушено вимоги ч. 3 ст. 52 ЗУ "Про державну службу".

На підставі встановлених порушень, Управлінням Держпраці у Черкаській області винесено припис №ЧК 254/375/АВ/П від 16 червня 2020 року.

Згідно наказу Головного управління ДФС у Черкаській області від 20.12.2018 року №476-о "Про виконання обов`язків" на ОСОБА_1 з 19.12.2018 року покладено обов`язки завідувача сектору обслуговування платників управління у м. Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області.

У відповідності до відомостей трудової книжки серії НОМЕР_1 та наказу Головного управління ДФС у Черкаській області від 05.02.2019 року №49-о, ОСОБА_1 припинено державну службу та звільнена з займаної посади за власним бажанням. Пунктом 2 наказу передбачено виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні основної оплачуваної відпустки 7,8 календарних днів.

При цьому, згідно платіжного доручення №258 від 09.07.2020 року (проведено банком 10.07.2020 р.), ОСОБА_1 виплачена сума 3 906,55 грн. з призначенням платежу "перерахуванням коштів середнього заробітку за час затримки згідно припису від 16.06.2020 № ЧК 254/375/АВ/П" з урахування відрахуванням усіх необхідних платежів.

Не погоджуючись із проведенням розрахунку при звільненні не в повному обсязі, позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII (далі - Закон 889-VIII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 50 Закону № 889-VIII передбачено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Частиною 2 статті 50 Закону № 889-VIII передбачено, що заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 4) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; 5) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; 6) премії (у разі встановлення).

Так, згідно ч.ч. 3, 4 ст. 52 Закону № 889-VIII, виплата за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця встановлюється керівником державної служби державному службовцю за поданням його безпосереднього керівника у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця. Виплата за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби встановлюється керівником державної служби за поданням безпосереднього керівника державним службовцям, між якими здійснено розподіл обов`язків за вакантною посадою, пропорційно додатковому навантаженню за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою.

Згідно вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається з матеріалів справи, Управлінням Держпраці у Черкаській області завершено інспекційне відвідування Головного управління ДФС у Черкаській області, за наслідками якого складено Акт від 16 червня 2020 року №ЧК-254/375/АВ (а.с. 35-40).

У вказаному Акті встановлено, що Головним управлінням ДФС у Черкаській області порушено вимоги ч. 1 ст. 117 КЗпП України, оскільки, ОСОБА_1 не нараховано і не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Матеріали справи свідчать, що пунктом 1 наказу Головного управління ДФС у Черкаській області від 20 грудня 2018 року №476-о, покладено з 19 грудня 2018 року виконання обов`язків завідувача сектору обслуговування платників управління у м. Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області на старшого державного інспектора сектору обслуговування платників управління у м. Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області ОСОБА_1 (а.с. 7).

Щодо доводів апелянта - Головного управління ДФС у Черкаській області про те, що через відсутність фонду економії на 2019 рік в кошторисі Головного управління ДФС у Черкаській області та, згідно наказу про покладання обов`язків, позивачу надбавка за виконання обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця керівником не встановлювалася, колегія суддів зазначає наступне.

З аналізу викладеного, в сукупності, слід дійти висновку, що, передбачені ч. 4 ст. 52 Закону № 889-VIII, виплати мали бути здійснені позивачу як особі, на яку було покладено виконання обов`язків завідувача сектору обслуговування платників управління у м. Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області.

Згідно штатного розпису, посадовий оклад завідувача сектору обслуговування платників управління у м. Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області станом на 01.12.2018 року становив 5400,00 грн., станом на 01.01.2019 року становив 5810,00 грн., що не заперечувалось сторонами.

Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції вірно зазначено, що сума доплати ОСОБА_1 за виконання обов`язків завідувача сектору обслуговування платників управління у м. Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області складає 4420,75 грн. (з 19.12.2018 р. по 31.12.2018 р. у розмірі 1080,00 грн. та з 01.01.2019 р. по 05.02.2019 р. у розмірі 3340,75 грн.).

Актом інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 16 червня 2020 року №ЧК-254/375/АВ, також, встановлено, що Головним управлінням ДФС у Черкаській області порушено вимоги ч. 1 ст. 83 КЗпП України, оскільки, ОСОБА_1 при звільненні виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки не в повному обсязі, а саме за 7,8 днів. Тобто, не округлено до більшого числа, враховуючи рекомендації Мінсоцполітики України (лист від 27.03.2013 р. №321/13/84-13).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дана виплата здійснена відповідачем 09 липня 2020 року, у відповідності до платіжного доручення № 258 від 09.07.2020 року.

Щодо доводів апелянта - ОСОБА_1 про те, що при звільненні їй не була виплачена в повному обсязі компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, що є підставою для стягнення компенсації за затримку у виплаті належних платежів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В силу частини 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належної звільненому працівникові заробітної плати у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 р. №100 (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку №100, для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до Довідки Головного управління ДФС у Черкаській області від 07 серпня 2020 року №97, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 679,65 грн. (а.с. 43).

Як вірно зазначено судом першої інстанції, період за час затримки розрахунку при звільненні становить 406 робочих днів: з 05.02.2019 року по 18.09.2020 року, відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 271180,35 грн.

З аналізу статей 47, 116, 117 КЗпП України випливає, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Так, Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором, у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Одночасно Верховний Суд України зауважив, що разом із тим необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Як вбачається з листа Головного управління ДФС у Черкаській області від 09 липня 2020 року №4559/23-00-05-041, на виконання припису про усунення виявлених порушень № ЧК 254/375/АВ/П від 16.06.2020 р.: на п.1 нараховано компенсацію за невикористану відпустку за 0,2 дня в сумі 99, 03 грн.; на п. 3 нараховано середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 4757,55 грн. Нараховані суми виплачені ОСОБА_1 , згідно платіжного доручення від 09.07.2020 р. № 258 (а.с. 33).

Колегія суддів зазначає, що стягнення на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 271 180,35 грн. за несвоєчасну виплату заборгованості у розмірі 99,03 грн. було б явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача, а також, свідчило б про неврахування справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19.

Крім того, колегія суддів зазначає, що матеріали справи містять платіжне доручення №258 від 09 липня 2020 року (проведено банком 10.07.2020 року), відповідно до якого, ОСОБА_1 виплачена сума 3906,55 грн. з призначенням платежу "перерахуванням коштів середнього заробітку за час затримки згідно припису від 16.06.2020 № ЧК 254/375/АВ/П" з урахування відрахуванням усіх необхідних платежів (а.с. 64).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Головного управління ДФС у Черкаській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь період затримки у проведенні остаточного розрахунку.

Решта доводів та заперечень апелянтів висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДФС у Черкаській області залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Бужак Н.П.

Парінов А.Б.

Повний текст постанови виготовлено 18.12.2020 р.