Справа № 626/1854/20
Суддя: Рибальченко І. Г.
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 626/1854/20
Провадження № 2-а/626/33/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

25.11.2020 року м.Красноград

Красноградський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді - Рибальченко І.Г.

за участі секретаря Скачко Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Харківській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Харківській області в якому просить суд скасувати постанову посилаючись на те, що 31.07.2020 року інспектором УПП в Харківській області Коновченком Б.В. відносно нього була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі Серія ЕАМ № 2902062 про притягнення його, ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 121 КУпАП за порушення п. 31.3а ПДР - забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством, у разі їх виготовлення або переобладнання з порушенням вимог стандартів, правил і нормативів, що стосуються безпеки дорожнього руху.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 31.07.2020 року він рухався транспортним засобом з причепом ПТС-12, д.н.з. НОМЕР_1 . При його зупинці інспектором Коновченком Б.В. було складено оскаржувну постанову, з підстав переобладнання причепу з порушенням стандартів, а саме з причепа для перевезення сіна в причеп для перевезення гравію. Вказану постанову вважає не законною, оскільки жодного переобладнання причепу не було, і перевозили в ньому не гравій, а пшеницю. Інспектор не врахував його пояснення та виніс оскаржувану постанову, хоча не мав жодних для цього доказів: відеозаписів, фотоксації, показань свідків. З вказаною постановою позивач повністю не погоджується, та вважає, що вона складена з порушенням норм, які мать бути дотримані при розгляді адміністративної справи.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, від нього надійшла до суду письмова заява, в якій просить справу розглядати за його відсутності з урахуваннях позовних вимог, позов підтримує в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не прибув, направив до суду відзив, в якому посилався на необгрунтованість заявлених вимог позивача і відповідно вважає що позов не підлягає до задоволення.

За таких обставин суд вирішив можливим розглянути справу у відсутності сторін, за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження, відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 таким, що підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що відносно ОСОБА_1 31.07.2020 року інспектором УПП в Харківській області Коновченком Б.В. винесено постанову серії ЕАМ № 2902062 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 121 ч.1 КУпАП та накладено на нього штраф в сумі 340 грн.

Відповідно до постанови, ОСОБА_1 31.07.2020 року о 00 годин 38 хвилини керуючи транспортним засобом з причепом ПТС-12 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який було переобладнан з порушенням вимог і стандартів, а саме з причепа для перевезення сіна в причіп для перевезення сіна, чим порушив п.31.3 ПДР України, і відповідно скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КУпАП

Згідно зі ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Таким чином, з врахуванням процесуальних особливостей адміністративного судочинства, доведення факту неправомірності дій позивача покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 КАС України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Згідно ч. 5 ст. 77 КАС України, якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

На підставі закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу, особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено у встановленому законом порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд вважає такими, що не можуть бути визнані належними та допустимими доказами відомості, що містяться у постанові про адміністративне правопорушення, виходячи з того, що сама по собі постанова, за відсутності інших доказів вини, не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні.

Як посилався позивач в позовній заяві при керуванні транспортним засобом він не допускав тих порушень Правил, недотримання яких йому інкримінується відповідачем, а тому не може бути підданий адміністративному стягненню за їх вчинення. Наголосив, що Відповідач не надав будь-яких доказів тих порушень, які йому інкримінуються.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд зазначає, що ними у визначеній законом процедурі не доведено факт вчинення позивачем інкримінованого йому порушення Правил. Докази, які б безперечно підтверджували факт вчинення позивачем інкримінованого йому порушення Правил в матеріалах справи відсутні. Цих доказів відповідачем не надано і суду. В самій постанові не зазначено мотивів відхилення інших доказів, на які посилався позивач та не надано доказів на спростування доводів позивача.

На час складання постанови , наказом МВС України № 534 від 13 жовтня 2008 року затверджено "Порядок здійснення контролю за технічним станом колісних транспортних засобів під час їх експлуатації", яким визначено процедуру проведення працівниками ДАІ перевірок технічного стану колісних транспортних засобів під час їх експлуатації в період між державними технічними оглядами, які здійснюються у випадку наявних ознак, що свідчать про технічну несправність КТЗ або забруднення ним навколишнього середовища.

Пунктом 2 Розділу І даного Порядку закріплено, що на автомобільних дорогах і вулицях можуть бути перевірені КТЗ незалежно від їх призначення, місця реєстрації та належності, крім автомобілів: швидкої медичної допомоги, оперативних та аварійно-рятувальних служб, військових і дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав, а також тих, що рухаються в колонах.

Пунктом 3 розділу І вказаного наказу Міністерства внутрішніх справ України від 13 жовтня 2008 року № 534 "Про затвердження Порядку здійснення контролю за технічним станом колісних транспортних засобів під час їх експлуатації" передбачено, що за результатами перевірки складається Акт перевірки технічного стану КТЗ за формою, наведеною у додатку до цього Порядку, копія якого надається водієві.

В порушення наведених норм законодавства, поліцейським не складено відповідного акту перевірки КТЗ, копію акту на місці зупинки транспортного засобу позивачу надано не було. До постанови про адміністративне правопорушення відповідний акт не додано. Відсутність акту перевірки КТЗ на технічну несправність, який є основним законним доказом технічної несправності, виключає наявність такої несправності, виявленої у визначеному законом порядку, та ставить під сумнів наявність ПДР, яке інкримінується позивачу.

Підпункт "а" пункту 31.3 Правил дорожнього руху вказує на інші порушення, при наявності яких забороняється експлуатація транспортного засобу, а не ті, які Відповідачем зазначені в постанові.

Аналіз змісту оскаржуваної постанови свідчить про її суперечливість та неконкретність, в зв`язку з чим суд констатує про невідповідність обвинувачення, яке інкримінується Позивачу диспозиції норми ч. 1 ст. 121 КУпАП, яка є бланкетною і потребує розкриття суті порушення з посиланням на відповідну норму конкретного нормативного акта, чого відповідачем всупереч вимог закону не зроблено.

Згідно пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64).

У відповідності до п. 4.1 вказаного Рішення, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах "Малафєєва проти Росії", рішення від 30.05.2013 р., заява N 36673/04) та "Карелін проти Росії", заява N 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що "…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)".

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 6 Закону України "Про дорожній рух" передбачено, що водій зобов`язаний: мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів; виконувати розпорядження поліцейського.

Частиною 1 вказаної статті також передбачено, що водій має право знати причину зупинки транспортного засобу посадовою особою державного органу, яка здійснює нагляд за дорожнім рухом, а також прізвище і посаду цієї особи.

Так, відповідно до ст. 35 Закону України "Про національну поліцію" поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:

1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху; 2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу; 3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення; 4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку; 5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути; 6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод; 7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху; 8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху; 9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв.

Поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що право вимагати від водія пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, виникає у поліцейського при зупинці транспортного засобу відповідно до положень ч. 1 ст. 35 Закону України "Про Національну поліцію", при цьому поліцейський зобов`язаний детально пояснити підстави зупинки. За відсутності підстав, передбачених вказаною статтею, для зупинки транспортного засобу, вимога поліцейського про надання для перевірки реєстраційного документу на транспортний засіб є такою, що не ґрунтується на законі, а тому не може породжувати у водія відповідного обов`язку.

З оскаржуваної постанови не вбачається, що у відповідача були законні підстави для зупинки транспортного засобу позивача за правопорушення, яке зафіксоване в постанові.

У своїй Постанові від 26 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

В даному випадку Позивач не допускав порушення Правил, які б передували його зупинці Відповідачем і останній його про це не поінформував, а тому в подальшому, проводячи перевірку, яка не ґрунтувалася на законі та виносячи оскаржувану постанову, діяв всупереч йому.

Згідно з ч. 2.ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд вважає, що наданими матеріалами не доведена вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 1212 КУпАП.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 "Про практику застосування судами України законодавства по справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху і експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" встановлено, що зміст постанови повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про те, що відповідачем не доведено факт вчинення позивачем порушення правил дорожнього руху, оскільки в матеріалах справи відсутні жодні документи та матеріали, які б могли бути визнані судом, як докази про вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу в межах позовних вимог.

Таким чином, шляхом співставлення зібраних по справі доказів, з врахуванням встановленого КАС України обов`язку доведення, суд прийшов до висновку про недоведеність вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 2, 5 - 9, 72 - 77, 90, 243-246, 250, 251, 255, 286 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Скасувати постанову серії ЕАМ № 2902062 від 31.07.2020 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі у вигляді штрафу в розмірі 340 грн., за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 121 ч.1 КУпАП - скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду суду подається протягом 10 днів з дня проголошення в Другий апеляційний адміністративний суд через Красноградський районний суд.

Суддя