Справа № 344/14781/20
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 344/14781/20 пров. № А/857/14571/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Онишкевича Т.В.,

Шевчук С.М.,

секретаря судового засідання Смолинця А.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області (головуючий суддя Бородовський С.О.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Івано-Франківськ 03 листопада 2020 року у справі №344/14781/20 за позовом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області до Громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації,

В С Т А Н О В И В:

03.11.2020 Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області звернулось в суд з позовом до Громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 , просило винести рішення про продовження строку затримання громадянина Демократичної Республіки Конґо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що строк затримання відповідача завершився 24/10/2020, а не 04/11/2020, строк оскарження судового рішення не продовжує строк його дії за змістом відповідного рішення, в свою чергу позивачем у позові не обґрунтовано обчислення строку затримання, за яким терміном його завершення є 07/11/2020. Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не подано суду клопотань щодо поновлення строку пред`явлення позову, не обґрунтовано належними правовими підставами порядок обчислення строку затримання, який би завершився 07/11/2020, в позові самим же позивачем вказано, що строк затримання відповідача завершується 04/11/2020, а дійсний строк затримання завершився 24/10/2020. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач та представник позивача підтвердили перед судом обставину встановлення особи відповідача на час його затримання і протягом усього часу його утримання, при цьому саме в розпорядженні позивача перебувають усі необхідні копії документів щодо визначення правових підстав для відповідача перебувати на території України, та щодо оформлення відповідачу документа про тимчасове перебування на території України. Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації, а також зазначив, що процесуальним законом встановлено, що підставою для продовження строку затримання є вчинення активних дій, щодо перешкоджання ідентифікації, в свою чергу відповідачем повідомлено відомості щодо його ідентифікації.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2020 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції визначено строк затримання відповідача з 07.11.2019 по 07.05.2020. Скаржник зазначає, що зобов`язання звертатись з адміністративним позовом про продовження строку затримання не пізніше як за 5 днів до його закінчення не змінює фактичний строк затримання 6 місяців, тому необхідно розуміти, що строк затримання відповідача слід обраховувати з 07.05.2020 до 07.11.2020. Скаржник вказує, що правовий статус перебування на території України відповідача встановлений попередніми судовими рішеннями першої та апеляційної інстанції, а саме встановлено факт його незаконного перебування. Зазначає, що упродовж всього строку затримання позивач вживав необхідні заходи щодо ідентифікації відповідача та документування.

Представник позивача апеляційну скаргу підтримав, відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в порядку встановленому статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), що відповідно до частини 2 статті 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 07.11.2019 під час здійснення заходів по виявленню іноземців та осіб без громадянства, які знаходяться на території України нелегально чи в інший спосіб порушують законодавство України у сфері міграції, в рамках проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за дотриманням міграційного законодавства під умовною назвою «Мігрант» працівниками відділу у справах іноземців, осіб без громадянства та запобігання нелегальній міграції Управління ДМС України в Івано-Франківській області по вул.Карпатська, 12/6 виявлений громадянин Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В ході перевірки документів пред`явлено посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 виданої на ім`я ОСОБА_1 ГУ ДМС у Львівській області.

08.11.2019 громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 поміщено у Волинський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно знаходяться на території України.

10.12.2019 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду затримано громадянина Республіки Конго ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації на шість місяців, шляхом поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, починаючи з 07.11.2019.

29.04.2020 рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області продовжено строк затримання громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на 6 місяців.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2020 змінено абзац 2 рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.04.2020 в справі №344/5520/20, продовжено строк затримання громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в України, строком на 3 місяці.

24.07.2020 рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області продовжено строк затримання громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на три місяці.

22.10.2020 УДМС України в Волинській області видано повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи, що наявні умови за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити видворення чи реадмісію особи, Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області звернулось із позовом до суду.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, їх основні права, свободи та обов`язки, порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) відповідно до частини 3 статті 3 якого іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини 2 статті 14 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Згідно з частиною 4 статті 30 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Статтею 289 КАС України встановлено, що у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів, органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визначено Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України №353/271/150 від 23 квітня 2012 року, (далі - Інструкція) згідно з положеннями пункту 6 розділу ІІІ «Порядок дій посадових осіб органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ під час ініціювання рішень щодо примусового видворення іноземців за межі України» строк затримання іноземців, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців.

У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більше ніж до вісімнадцяти місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п`ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року №12-рп/2003).

Європейський суд з прав людини, судова практика якого підлягає застосуванню як джерело права, у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

У пункті 103 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа «Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17 липня 2014 року (№50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява №26629/95, пункт 78, ЄСПЛ 2000-III, та «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява №36760/06, пункт 143, ЄСПЛ 2012).

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Відповідно до пункту 113 рішення ЄСПЛ у справі «Чахал проти Великої Британії», будь-яке позбавлення волі відповідно до §1 (f) ст.5 конвенції буде виправданим доти, доки триває процедура депортації. Якщо така процедура не провадиться з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим відповідно до §1 (f) ст.5 конвенції (рішення у справах «Куїн проти Франції», «Коломпар проти Бельгії»).

З огляду на вище викладене, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що під час вирішення позову про продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, обов`язковому дослідженню судом підлягає, зокрема, неможливість ідентифікації іноземця або особи без громадянства та/або неможливість забезпечення примусового видворення особи. При цьому, на позивача покладено обов`язок висвітлити, які дії або заходи вживалися для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, для забезпечення примусового видворення особи.

Розділом VI Інструкції встановлено порядок дій з ідентифікації та документування іноземців та закріплено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування. З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

До матеріалів справи долучена копія звернення від 12.06.2020 у Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства щодо сприяння у інформуванні Міністерства закордонних справ України про необхідність оформлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорту для виїзду за кордон.

Листом Міністерства закордонних справ від 19.06.2020 зазначено, що з метою підготовки звернення Посольства України в Російській Федерації до Посольства Демократичної Республіки Конго в Російській Федерації щодо ідентифікації та документування громадянина ОСОБА_1 паспортним документом для виїзду за кордон з метою примусового видворення за межі України необхідно надати інформацію та документи зазначені у переліку.

Листом від 02.07.2020 Державна Міграційна служба України звернулась до Міністерства закордонних справ України «Про ідентифікацію громадянина Демократичної Республіки Конго» в якому зазначено, що Державною міграційною службою вживаються заходи щодо ідентифікації та документування з метою примусового видворення з території України громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 , а тому висловлено прохання надати допомогу в ідентифікації та документування вказаного іноземного громадянина.

При цьому, належними доказами не обґрунтовано направлення через Департамент консульської служби МЗС України повторних запитів до компетентних органів країни походження відповідача щодо його ідентифікації, надання інформації та документів, необхідних для звернення до Посольства Демократичної Республіки Конго в Російській Федерації, не доведено відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації.

Зазначене, на переконання суду апеляційної інстанції, вказує на те, що позивач не реалізував наданих повноважень щодо ідентифікації відповідача, що, в свою чергу, не може бути підставою для продовження строку затримання відповідача з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Окрім того, згідно частиною 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до частини 5 статті 10 вказаного Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до повідомлення Управління Державної Міграційної служби України у Волинській області від 22.10.2020 №20 громадянину Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що, на переконання суду апеляційної інстанції, вказує на безпідставність аргументів позивача щодо не можливості ідентифікації відповідача, оскільки рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається на підставі особової справи особи та заяви, до якої додаються документи, що посвідчують особу заявника.

20.07.2017 рішенням УДМС в Івано-Франківській області посвідку скасовано у зв`язку із відрахуванням з навчального закладу відповідача після завершення навчання. Однак, після завершення навчання та скасування посвідки на тимчасове проживання відповідач у встановлений законодавством строк не покинув територію України та продовжив перебувати на території України.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2020 справа № 344/5520/20 встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянином Демократичної Республіки Конґо, прибув в Україну 29.12.2012 з метою навчання в Тернопільському національному технічному університеті. У серпні 2013 року зарахований на навчання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу та документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні терміном дії до 31.08.2017.

Згідно з частиною 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених судом обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач не в повній мірі реалізував свої повноваження, надані з метою ідентифікації відповідача, позивачем не доведено відмову відповідача у співпраці з метою його ідентифікації, поданий позов не містить жодних обґрунтувань того, яка існує необхідність затримання особи відповідача з метою його ідентифікації, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови в задоволені позову.

Європейський суд з прав людини у п.58 Рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви безпідставності щодо продовження строку затримання позивача, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 272, 289, 308, 310, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2020 року у справі №344/14781/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Т. В. Онишкевич
С. М. Шевчук
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 21.12.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС України