Справа № 140/14271/20
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2020-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 року ЛуцькСправа № 140/14271/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Головного управління ДПС у Волинській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньтабак», Товариства з обмеженою відповідальністю «Едванс Гранд» про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Головне управління ДПС у Волинській області (надалі ГУ ДПС у Волинській області, позивач) звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньтабак» (надалі ТзОВ «Волиньтабак», відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Едванс Гранд» (надалі ТзОВ «Едванс Гранд», відповідач 2) про визнання договору поставки тютюнових виробів від 18 червня 2020 року №18/06-20Т недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що аналізом фінансово-господарської діяльності ТзОВ «Волиньтабак» встановлено участь платника у схемах формування сумнівного податкового кредиту, а саме реалізацію тютюнових виробів суб`єктам господарювання, у яких в наступних ланцюгах постачання відбувається підміна номенклатури товарів. На запити ГУ ДПС у Волинській області про надання пояснень та їх документального підтвердження щодо здійснених господарських операцій в січні-травні 2020 року відповідач 1 повідомив про втрату документів первинного бухгалтерського обліку (за період вересень 2019 року - травень 2020 року). Оскільки ТзОВ «Волиньтабак» в порушення пунктів 44.5 статті 44 Податкового кодексу України (далі ПК України) не вжив заходів для відновлення втрачених документів, то контролюючий орган дійшов висновку, що первинні документи за всіма господарськими операціями в ТзОВ «Волиньтабак» відсутні.

Позивач зазначив, що аналізуючи Єдиний реєстр податкових накладних (далі - ЄРПН), він встановив, що ТзОВ «Волиньтабак» 01 липня 2020 року здійснив реєстрацію трьох податкових накладних, виписаних з 22 по 25 червня 2020 року за операціями постачання ТзОВ «Едванс Гранд» тютюнових виробів на загальну суму 5126,8 тис. грн, в тому числі податок на додану вартість (ПДВ) 854,5 тис. грн. Позивач ставить під сумнів дійсність намірів укладення відповідачами договору від 18 червня 2020 року №18/06-20Т та реальність господарських операцій та вважає, що такий договір укладено лише з метою надання податкової вигоди та ухилення від сплати ПДВ. Зазначив, що ТзОВ «Едванс Гранд» не реєстрував податкових накладних на постачання тютюнових виробів; у нього у березні 2020 року облікова кількість штатних працівників становить 1 працівник; за даними ЄРПН та Інформаційної системи «Податковий блок» неможливо підтвердити зберігання значної кількості нереалізованих ТзОВ «Едванс Гранд» тютюнових виробів, оскільки відсутні дані щодо площ фактичної оренди складських приміщень. ТзОВ «Едванс Гранд» 14 липня 2020 року включено до переліку ризикових платників податків у зв`язку з відповідністю пункту 8 Критеріїв ризиковості платника податку. При незабезпеченості власними основними засобами ТзОВ «Едванс Гранд» здійснило придбання тютюнових виробів в значних обсягах та сформувало суму ліміту в розмірі 10458,8 тис. грн, в тому числі за рахунок отриманих від ТзОВ «Волиньтабак» податкових накладних на загальну суму ПДВ 854,5 тис. грн. На думку позивача, відсутність достатньої кількості працівників та відповідних господарських ресурсів вказує на відсутність можливості виконання умов договору ще при його укладенні.

З посиланням на положення статті 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач дійшов висновку, що господарські операції між відповідачами не мають розумних економічних причин (ділової мети), є нереальними, а такі правочини нікчемними. Підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України надано право контролюючим органам подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

З урахуванням наведеного ГУ ДПС у Волинській області позов просило задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідач 1 у відзиві на позовну заяву вимоги позову не визнав та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.33-41). В обґрунтування цієї позиції вказав, що між ТзОВ «Волиньтабак» та ТзОВ «Едванс Гранд» укладено договір від 18 червня 2020 року №18/06-20Т, на виконання якого останньому здійснено поставку тютюнових виробів, що підтверджується складеними видатковими накладними, яким відповідають зареєстровані в ЄРПН податкові накладні. Відповідно до умов договору постачання товару здійснюється самовивозом - транспортом покупця або іншої особи, призначеної покупцем для отримання товару. Покупцем як перевізником було оформлено товарно-транспорті накладні. Ці первинні документи та реєстрація податкових накладних без будь-яких зауважень з боку контролюючих органів підтверджує можливість фактичного здійснення операцій з постачання тютюнових виробів у червні 2020 року ТзОВ «Едванс Гранд».

На доводи позивача про недотримання товариством положень пункту 44.5 статті 44 ПК України у зв`язку із втратою первинних документів, відповідач 1 зауважив, що ним 12 березня 2020 року дійсно були втрачені первинні документи за період діяльності з грудня 2019 року по березень 2020 року, про що контролюючий орган був повідомлений письмово. Разом з тим, втрата цих документів немає відношення до реалізації тютюнових виробів для ТзОВ «Едванс Гранд» у червні 2020 року. Стосовно відносин із цим контрагентом ГУ ДПС у Волинській області документи не витребовувало та не перевіряло.

На думку ТзОВ «Волиньтабак», наявність податкової інформації не може бути підставою для притягнення платника податків до відповідальності і така податкова інформація не є належним доказом у розумінні процесуального законодавства. Заявляючи позов про визнання договору недійсним, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, зокрема, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якому обсязі виконано угоду, протиправні наслідки цієї угоди, а також вину сторін у формі умислу, а оскільки позов ГУ ДПС у Волинській області спрямований на захист інтересів держави і суспільства, то позивач має зазначити особу, якій завдано шкоду, та протиправні наслідки оспорюваної угоди. Водночас, обраний позивачем спосіб захисту щодо визнання недійсним договору поставки від 18 червня 2020 року №18/06-20Т не має наслідком поновлення прав/інтересів держави та суспільства (у випадку доведення такого порушення). При цьому відповідач 1 наголосив, що від укладення договору поставки від 18 червня 2020 року №18/06-20Т ТзОВ «Волиньтабак» не отримало податкову вигоду, оскільки ПДВ, сплачене покупцем у сумі 854500,00 грн, зобов`язане включити до податкових зобов`язань з постачання товарів.

З наведених підстав відповідач 1 просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідачу 2 копія ухвали про відкриття провадження від 26 жовтня 2020 року надіслана судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження такої юридичної особи, зазначеною в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.67-68), та відповідно до довідки оператора поштового зв`язку поштове відправлення повернуто суду із зазначенням причин невручення адресату «за закінченням терміну зберігання» (а.с.66). Оскільки копія ухвали не вручена відповідачу 2 з незалежних від суду причин, тому з урахуванням положень частини шостої статті 251 КАС України слід дійти висновку, що той повідомлений про розгляд цієї справи.

Відповідач 2 правом подання відзиву на позов не скористався.

Інші заяви по суті справи від позивача та відповідача 1 не надходили.

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідача 1, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

18 червня 2020 року між ТзОВ «Волиньтабак» (постачальник) та ТзОВ «Едванс Гранд» (покупець) укладено договір поставки №18/06-20Т (а.с.42-44). Предметом поставки є тютюнові вироби; найменування, асортимент, кількість та ціна товару, що є предметом цього договору, визначаються в накладних, які підписуються сторонами при прийомі-передачі кожної партії (пункти 1.2, 1.3 договору). Також пунктом 2.1 договору обумовлено, що ціни на товар встановлюються, формуються в національній валюті України та зазначаються в накладних. За умовами договору (пункт 4.4) постачання здійснюється самовивозом -транспортом покупця або іншої особи, призначеної покупцем для отримання товару (вантажоодержувача), або перевізника, призначеного для цього покупцем чи вантажоодержувачем (EXW-франко-склад). Пунктом 5.1 встановлено такий порядок розрахунків: оплата товару здійснюється в гривнях шляхом прямого перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника платіжними дорученнями на умовах попередньої оплати.

На виконання умов цього ТзОВ «Волиньтабак» здійснило поставку товару на суму 5126799,00 грн, про що сторонами оформлені та підписані видаткові накладні: від 22 червня 2020 року №576686 на суму 1032457,00 грн (а.с.46-48), від 24 червня 2020 року №582658 на суму 2081559,00 грн (а.с.50-53) та від 25 червня 2020 року №582812 на суму 2012783,00 грн (а.с.57-58). Цим видатковим накладним відповідають податкові накладні 22 червня 2020 року №7664, від 24 червня 2020 року №8008, від 25 червня 2020 року №8014, зареєстровані в ЄРПН (а.с.7).

Відповідно до товарно-транспортних накладних від 24 червня 2020 року №585 (а.с.54-55) та від 30 червня 2020 року №589 (а.с.59-60) транспортування товару з пункту навантаження за адресою: місто Львів, вулиця Коновальця, 103 до пункту розвантаження; місто Яворів, вулиця Вокзальна, 5 здійснювалося перевізником ТзОВ «Едванс Гранд».

Сумніви ГУ ДПС у Волинській області щодо можливості фактичного виконання сторонами договору поставки тютюнових виробів від 18 червня 2020 року №18/06-20Т з огляду на наявну у контролюючого органу податкову інформацію стали підставою для звернення до суду із цим позовом відповідно до підпункту 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України.

Надаючи оцінку правовідносинам, що охоплені предметом позову, суд керується такими нормативно-правовими актами.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпункт 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України визначає право контролюючих органів, визначених підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

У розумінні підпункту 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи).

Отже, контролюючі органи, яким є і позивач, законодавчо уповноважені звертатись до суду з позовами щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними. Водночас, обов`язковою умовою визнання правочину недійним є встановлення обставин вчинення такого правочину. Обрання способу захисту інтересів держави у сфері оподаткування в межах виконання встановлених законом завдань та функцій є дискреційними повноваженнями контролюючого органу, однак звернення контролюючого органу до суду з позовною заявою про визнання правочину недійсним повинно відповідати його завданням.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписами цивільного законодавства встановлено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Як визначено частиною першою статті 215 ПК України, на яку при зверненні до суду покликається позивач, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини третьої названої статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки недійсного правочину передбачені статтею 216 ЦК України: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Посилання позивача у позові на статтю 207 ГК України є недоречним, оскільки ця стаття виключена Законом України від 06 лютого 2018 року №2275-VIII «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (набрав чинності 17 червня 2018 року).

Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, визначені статтею 228 ЦК України. Так правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований 1) на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Таким чином, позивач має довести, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, протиправні наслідки цієї угоди, а також вину сторін у формі умислу. Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вона (вони), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Як зазначено у пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Встановлюючи правовий наслідок правочину, який вчинено без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, частина третя статті 228 ЦК України, так само, як і інші правові норми, не визначають ознаки такого правочину. До кола таких правочинів належать, зокрема правочини, які вчинені з метою ухилення від оподаткування, отримання незаконної податкової вигоди (наприклад, у вигляді податкового кредиту). Обов`язок довести перед судом, що правочин вчинено з такою метою, відповідно до частини першої статті 77 КАС України належить позивачу.

Позивач, вважаючи недійсним договір від 18 червня 2020 року №18/06-20Т, виходить з того, що відповідачі - сторони договору - не мали на меті досягти наслідків, обумовлених цим договором, уклали його виключно для отримання податкової вигоди; у них відсутня можливість для виконання умов договору (достатня кількість працівників, відповідних господарських ресурсів); господарські операції з постачання тютюнових виробів фактично не відбулися.

Суд зауважує, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Як випливає зі змісту частини першої статті 216 ЦК України, у разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків.

При вирішенні спору судом враховано, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (пункт 2 частини другої статті 207 ЦК України).

Відповідно до офіційних даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань генеральний директор ОСОБА_1 та директор ОСОБА_2 уповноважені вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори (а.с.69-77). Оптова торгівля тютюновими виробами є одним із видів діяльності як ТзОВ «Волиньтабак», так і ТзОВ «Едванс Гранд». Отже, звідси слідує, що укладення договору поставки тютюнових виробів пов`язане із статутною діяльністю відповідачів.

Статтею 265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Відповідно до положень статей 266, 267 ГК України загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом. Строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

У договорі поставки за згодою сторін може бути передбачений порядок відвантаження товарів будь-яким видом транспорту, а також вибірка товарів покупцем. Договором може бути передбачено відвантаження товарів вантажовідправником (виготовлювачем), що не є постачальником, та одержання товарів вантажоодержувачем, що не є покупцем, а також оплата товарів платником, що не є покупцем.

Договір поставки від 18 червня 2020 року №18/06-20Т укладено у письмовій формі та він містить істотні умови, які характерні для такого виду договорів.

Крім того, факт підписання видаткових накладних від 22 червня 2020 року №576686, від 24 червня 2020 року №582658 та від 25 червня 2020 року №582812 та складання і реєстрація у ЄРПН податкових накладних 22 червня 2020 року №7664, від 24 червня 2020 року №8008, від 25 червня 2020 року №8014 засвідчує волю сторін договору до настання відповідних правових наслідків. Зокрема, для постачальника ТзОВ «Волиньтабак» такі наслідки, крім отримання доходу внаслідок оплати за товар, настають і у формі податкових зобов`язань на суму ПДВ, включену до ціни товару (854500,00 грн), отже, податкова вигода у відповідача 1 відсутня.

Такий висновок випливає з аналізу положень пункту 187.1 статті 187, пункту 201.1 статті 201 ПК України. Відповідно до цих норм на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в ЄРПН у встановлений цим Кодексом термін. Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (абзац другий пункту 201.10 статті 201 ПК України). Таким чином, для ТзОВ «Едванс Гранд» зареєстровані ТзОВ «Волиньтабак» в ЄРПН податкові накладні 22 червня 2020 року №7664, від 24 червня 2020 року №8008, від 25 червня 2020 року №8014 є підставою для віднесення до податкового кредиту суми податку, сплаченої/нарахованої у разі здійснення операцій з придбання товарів (підпункт «а» пункту 198.1 статті 198 ПК України).

Отримання податкового кредиту є передбаченою законом податковою вигодою платника ПДВ покупця. Про безпідставне формування податкового кредиту можна говорити лише у тому випадку, коли фактично операції з постачання товарів не відбулися, однак вони документально оформлені. У цьому випадку контролюючий орган повинен довести умисел сторін на укладення правочину без мети реального настання правових наслідків, а з метою заниження об`єкту оподаткування або несплати податків.

Як встановлено пунктом 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідності до статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Статтею 1 вказаного Закону передбачено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Посилання ГУ ДПС у Волинській області на не підтвердження усіх господарських операцій у зв`язку із відсутністю документів бухгалтерського обліку є необґрунтованим. Матеріали справи місять лист ТзОВ «Волиньтабак» від 05 червня 2020 року №1/3-168, адресований Луцькому управлінню ГУ ДПС у Волинській області, яким відповідач 1 відповідно до пункту 44.5 статті 44 ПК України повідомив про втрату документів первинного бухгалтерського обліку за період з 01 вересня 2019 року по 03 червня 2020 року внаслідок витоку води з системи теплопостачання (а.с.10). Разом з тим, опис кореспонденції за 2018-2020 роки між контролюючим органом та ТзОВ «Волиньтабак», який позивач додав до позовної заяви, не свідчить про запит ГУ ДПС у Волинській області первинних документів за господарськими операціями між відповідачами. Запит ГУ ДПС у Волинській області від 09 червня 2020 року №14346/10/03-20-55-04 (а.с.11-13), адресований ТзОВ «Волиньтабак», стосується надання цим платником податків пояснень та їх документального підтвердження щодо взаємовідносин із рядом суб`єктів господарської діяльності щодо придбання та постачання у травні 2020 року на значну суму тютюнових виробів, чаю та кави. У цьому списку відсутній відповідач 2 - ТзОВ «Едванс Гранд». Тобто, з наданих позивачем доказів вбачається, що він не вивчав та не аналізував первинні документи, пов`язані із виконанням договору поставки від 18 червня 2020 року №18/06-20Т та не надав суду належні та допустимі докази, які б вказували на протиправні обставини правочину, наявність в діях осіб, якими від імені юридичної особи такий правочин укладено, умислу від ухилення сплати податків та суперечливої інтересам держави мети.

В контексті можливості контролюючого органу збирати необхідні докази з метою підтвердження обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в тому числі, які б висвітлювали факт вчинення спірного правочину та умови його виконання відповідачами, суд звертає увагу, що відповідно до підпунктів 20.1.2, 20.1.4, 20.1.14, 20.1.45 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право для здійснення функцій, визначених законом, отримувати безоплатно від платників податків, у тому числі благодійних та інших неприбуткових організацій, усіх форм власності у порядку, визначеному законодавством, довідки, копії документів, засвідчені підписом платника або його посадовою особою та скріплені печаткою (за наявності), про фінансово-господарську діяльність, отримані доходи, видатки платників податків та іншу інформацію, пов`язану з обчисленням та сплатою податків, зборів, платежів, про дотримання вимог законодавства, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи, а також фінансову і статистичну звітність у порядку та на підставах, визначених законом; проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення; у разі виявлення порушення вимог податкового чи іншого законодавства України, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, надсилати платникам податків письмові запити щодо надання засвідчених належним чином копій документів; здійснювати щоденну обробку даних та інформації електронного кабінету, необхідних для виконання покладених на них функцій з адміністрування податкового законодавства та законодавства з інших питань, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, що включає, зокрема, прийняття, обробку та аналіз документів та даних платників податків, здійснення повноважень, передбачених законом, які можуть бути реалізовані в електронній формі за допомогою засобів електронного зв`язку.

Пунктом 61.1 статті 61 ПК України визначено, що податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Податковий контроль здійснюється також і шляхом інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючих органів (підпункт 62.1.2 пункту 62.1 статті 62 ПК України).

За приписами підпункту 72.1.1 пункту 72.1 статті 72 ПК України для інформаційно- аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу використовується інформація, що надійшла від платників податків та податкових агентів, зокрема інформація, що міститься в податкових деклараціях, розрахунках, звітах про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, інших звітних документах; що міститься у наданих великими платниками податків в електронній формі копіях документів з обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування (податкових зобов`язань), первинних документах, які ведуться в електронній формі, регістрах бухгалтерського обліку, фінансовій звітності, інших документах, пов`язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів; про фінансово-господарські операції платників податків.

Пунктом 73.3 статті 73 ПК України надано право контролюючим органам звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

При цьому норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними. Тому будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах про контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального закону.

Така ж позиція сформована, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі №160/93/19, від 04 червня 2020 року у справі №340/422/19.

Позивач зазначив у позовній заяві про недостатність трудових та господарських ресурсів у ТзОВ «Едванс Гранд» для господарських операцій, які обумовлені договором поставки від червня 2020 року №18/06-20Т. Однак будь-яких доказів на підтвердження своїх тверджень суду не надав. Позивач не вказав та не надав доказів протиправної діяльності ТзОВ «Волиньтабак» та неможливості виконання ним поставки у таких обсягах, які вказано у первинних документах, доданих до відзиву на позов.

Нереальність господарських операцій з постачання товарів та відсутність мети досягнути визначені договором наслідки має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема обумовлюватись лише допущеними контрагентом порушеннями вимог законодавства або ж недостатньою кількістю у контрагента трудового ресурсу для самостійного виконання договірних зобов`язань. Якщо вказаний контрагент допустив такі порушення, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо нього, адже законом іншого не передбачено. Недостатня кількість трудового ресурсу не свідчить про неможливість виконати роботи або надати послуги. Судовий контроль не призначений перевіряти економічну доцільність рішень, що приймаються суб`єктами господарювання, які у сфері господарської діяльності наділені самостійністю та широкою дискрецією (зокрема, при виборі контрагентів, вирішенні питання щодо необхідності залучення третіх осіб до виконання своїх господарських зобов`язань тощо).

У разі отримання інформації про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, ГУ ДПС у Волинській області зобов`язане здійснити заходи податкового контролю за таким платником податків у визначений законом спосіб: направити платнику податків письмовий запит на отримання пояснень та їх документальних підтверджень щодо обставин здійснення господарських операцій, здійснити податкову перевірку у разі ненадання платником податків таких пояснень та документів.

Водночас, позивачем не було надано суду доказів здійснення такого податкового контролю за діяльністю відповідачів, що пояснює відсутність у нього доказів про обставини вчинення спірного правочину. Позивач не спростував факту здійснення господарських операцій, зміст яких розкрито у первинних документах, та їх достовірність. Первинна документація та докази економічної доцільності реалізації тютюнових виробів як наслідок виконання договірних відносин позивачем не досліджувались, аналізу не піддавались. Наведене свідчить про те, що передбачених законом заходів податкового контролю безпосередньо щодо ТзОВ «Волиньтабак» та ТзОВ «Едванс Гранд» ГУ ДПС у Волинській області не здійснювало.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша статті 72 КАС України).

У цій справі, звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору поставки тютюнових виробів від 18 червня 2020 року №18/06-20Т, укладеного між ТзОВ «Волиньтабак» та ТзОВ «Едванс Гранд», ГУ ДПС у Волинській області обґрунтовано не довело з підтвердженням належними, допустимими доказами обставин, які б давали правові підстави для висновку про недійсність оспорюваного правочину. Отже, у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до положень статті 139 КАС України цій справі відсутні.

Керуючись статтями 72-77, 139, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, майдан Київський, 4, ідентифікаційний код юридичної особи 43143484) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньтабак» (43023, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Карбишева, 1, ідентифікаційний код юридичної особи 21736857), Товариства з обмеженою відповідальністю «Едванс Гранд» (36039, Полтавська область, місто Полтава, вулиця Коцюбинського, 2А, ідентифікаційний код юридичної особи 39544374) про визнання договору недійсним відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя Ж.В. Каленюк