Справа № 480/6704/20
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2020-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 грудня 2020 року Справа №480/6704/20
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Осіпової О.О., розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/6704/20 за позовом ОСОБА_1 до Сумського апеляційного суду про стягнення невиплаченої суддівської винагороди,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Сумського апеляційного суду, в якій просить:
- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати їй суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року із застуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;
- зобов`язати відповідача виплатити їй недоплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року без застосування обмеження, встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в розмірі 536874 грн. 37 коп., без урахування податків та обов`язкових платежів.
Свої вимоги мотивує тим, що за період з 18.04.2020р. до 27.08.2020р. нею отримано суддівську винагороду в меншій сумі, ніж передбачено чинним законодавством. Вказує, що довідкою суду підтверджується, що нарахування та виплату суддівської винагороди відповідачем було здійснено за квітень-серпень 2020 року в меншому розмірі, оскільки при розрахунку суддівської винагороди в зазначений період застосовано обмеження суми суддівської винагороди 10 розмірами мінімальної заробітної плати відповідно до ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", зазначена стаття була доповнена Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ від 13.04.2020. Такі дії відповідача позивач вважає неправомірними, посилаючись, зокрема, на рішення Конституційного Суду України від 11.03.2020р., яким розглянуто конституційне подання Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII, "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування" від 16 жовтня 2019 року №193-IX, "Про Вищу раду правосуддя" від 21 грудня 2016 року №1798-VIII.
Позивач вказує, що Закон №553-ІХ від 13.04.2020 «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"» не відповідає нормам Конституції України, а відтак не може бути застосований до визначення розміру виплати суддівської винагороди.
Ухвалою суду від 13.10.2020р. відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Відповідач у поданому відзиві зазначає, що не заперечує в цілому право судді Ткачук С.С. на відшкодування суддівської винагороди відповідно до рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020р. у справі №1-14/2020(230/20), однак заперечує щодо вимог позивача про визнання протиправними дій Сумського апеляційного суду, які полягають у виплаті позивачу в період з 18.04.2020р. до 27.08.2020р. суддівської винагороди відповідно до правил статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019р. №294-ІХ зі змінами. Так, зазначає, що обмеження у виплаті суддівської винагороди здійснювалось виключно на підставі діючої на той час норми Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", а не у зв`язку з протиправними діями суду. За таких обставин, на думку відповідача, відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.
Крім того, відповідач вказує, що у спірний період (з 22 червня 2020 року до 03 липня 2020 року) позивачу надавалась відпустка, при цьому її оплата проводилась у повному обсязі без обмежень, передбачених правилами статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".
Позивачем подано відповідь на відзив, згідно з якою Сумський апеляційний суд неправомірно застосував обмеження при виплаті сум суддівської винагороди у вказаний період на підставі неконституційних норм Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік». У зв`язку із затвердженням фінансування за рахунок державного бюджету суддям їх винагороди по апеляційному суду на 2020 рік передбачено у повному обсязі, відповідач з моменту набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020р. у справі №1-14/2020(230/20) мав право компенсувати невиплачені суми винагороди у строки, визначені трудовим законодавством, чого вчинено не було, тому його дії є протиправними. Отже, необхідність виконання апеляційним судом, як розпорядником бюджетних коштів, вимог законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю вказує на ознаки неправомірності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.
Крім того, позивачем подана заява про уточнення позовних вимог, в якій просить стягнути з Сумського апеляційного суду на свою користь нараховану, але не виплачену суддівську винагороду у період з 18 квітня до 27 серпня 2020 року у розмірі 536874грн.37коп. без урахування податків та обов`язкових платежів. Рішення суду в межах стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Указом Президента України від 21.04.2015р. №226/2015 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Апеляційного суду Сумської області.
Наказом голови Апеляційного суду Сумської області №34-ОС від 16 червня 2015 року позивача призначено на посаду судді Апеляційного суду Сумської області з 16 червня 2015 року.
Наказом виконуючого обов`язки голови Сумського апеляційного суду №10-ОСГ від 12 грудня 2018 року ОСОБА_1 зараховано в порядку переведення з Апеляційного суду Сумської області у зв`язку з його ліквідацією до штату Сумського апеляційного суду на посаду судді з 12 грудня 2018 року.
Наказом голови Сумського апеляційного суду №25-ОСГ позивачу встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 80 відсотків посадового окладу з 12 грудня 2018 року.
За період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року позивачу була нарахована та виплачена суддівська винагорода відповідно до ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України» із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, що підтверджується довідкою №104 від 05.10.2020р., виданою Сумським апеляційним судом (а.с.7).
Не погоджуючись з визначеним розміром суддівської винагороди, позивач звернулася до суду із даним позовом.
Вирішуючи спір, суд зазначає, що організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України "Про судоустрій та статус суддів" №1402-VII від 02.06.2016 року (далі - Закон №1402-VII).
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №1402-VII правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.
Згідно з ч.1 ст.6 Закону №1402-VII здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.
Відповідно до ч.1 ст.48 Закону №1402-VII суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.
Частиною 5 ст.48 Закону №1402-VII встановлено, що незалежність судді забезпечується: 1) особливим порядком його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень; 2) недоторканністю та імунітетом судді; 3) незмінюваністю судді; 4) порядком здійснення правосуддя, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення; 5) забороною втручання у здійснення правосуддя; 6) відповідальністю за неповагу до суду чи судді; 7) окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом; 8) належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; 9) функціонуванням органів суддівського врядування та самоврядування; 10) визначеними законом засобами забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; 11) правом судді на відставку.
Згідно з ч.7 ст.48 Закону №1402-VII при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.
Відповідно до ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Частиною 1 статті 135 Закону №1402-VII визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч.2 ст.135 Закону №1402-VII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною 3 ст.135 Закону №1402-VII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема, судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:
1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;
2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;
3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду (ч.4 ст.135 Закону №1402-VII).
Відповідно до ч.5 ст.135 Закону №1402-VII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків. (ч.9 ст.135 Закону №1402-VII).
Разом з тим, 13 квітня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон №553-ІХ, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29, якою установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).
Як вбачається з матеріалів справи, суддівська винагорода позивача складається з посадового окладу судді апеляційного суду (з урахуванням коефіцієнту 1,1) та щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 80% від посадового окладу.
При цьому, відповідно до довідки №104 з 18.04.2020р. до 27.08.2020р. суддівська винагорода нарахована та виплачена позивачу з урахуванням обмежень, встановлених Законом України №553-ІХ від 13.04.2020, що набрав чинності 18.04.2020р.
Вирішуючи даний спір, суд враховує рішення Конституційного суду України, оскільки питання невідповідності Законів нормам Конституції України, якими зменшувалась суддівська винагорода, були предметом неодноразового розгляду Конституційним Судом України.
Так, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ „Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік"" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.
Зокрема, в рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020 зазначено, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону №294, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).
Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України (далі - Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
Ураховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
В рішенні Конституційного суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 також констатовано, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону № 294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права. Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України, частиною першою статті 1 Закону України „Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Тобто оспорюваними положеннями статті 29 Закону №294 заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.
Також в зазначеному рішенні вказано, що Конституцією України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини першої статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини перша, друга статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130).
Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).
Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).
Отже, обмеження суддівської винагороди не відповідає гарантії незалежності суддів.
Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.
Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.
З урахуванням наведеного та виходячи з аналізу всіх встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що відповідач діяв всупереч ст.130 Конституції України та Закону України "Про судоустрій та статус суддів", що призвело до зменшення розміру нарахованої та виплаченої позивачу суддівської винагороди з 18 квітня 2020 року. Суд при цьому звертає увагу на те, що протиправне зменшення суми суддівської винагороди було допущено відповідачем у періоді з 18.04.2020 року до 27.08.2020 року, тобто до прийняття рішення Конституційним Судом України у справі №10-р/2020. Цей факт підтверджується наданою до матеріалів справи копією довідки.
При цьому, суд зазначає, що у спірний період (з 22 червня 2020 року до 03 липня 2020 року) позивачу надавалась відпустка, оплата якої проводилась у повному обсязі без обмежень, передбачених правилами статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".
Проте, зазначені відрахування не відображені в довідці Сумського апеляційного суду від 05.10.2010 року.
Тому, виходячи з вищевикладеного, суд приходить висновку, що заявлена сума позивачем 536874,37грн. є необґрунтованою, оскільки на час складення наведеної довідки відповідачем не було враховано виплати суддівської винагороди по наведеній відпустці.
Отже, зважаючи на викладене вище, суд встановив, що нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застуванням обмеженням її розміру в період з 18.04.2020р. до 27.08.2020р., суб`єкт владних повноважень діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді, а відтак порушене право позивача належить поновленню шляхом зобов`язання відповідача провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону Країни "Про судоустрій і статус суддів", та виплатити недоотриману частину із відрахуванням обов`язкових податків та платежів.
Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Щодо клопотання позивача про негайне виконання рішення суду в межах стягнення за один місяць суд зазначає, що судове рішення у цій справі має зобов`язальний характер і не відноситься до судових рішень, які підлягають негайному виконанню відповідно до ст.371 КАС України. Відтак, відсутні підстави для задоволення клопотання позивача про звернення рішення до негайного виконання.
Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За змістом ч.1 та ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на викладені вище обставини та висновки суду, суд доходить висновку, що відповідач не довів правомірності не нарахування і невиплати позивачу суддівської винагороди у період з 18.04.2020р. до 27.08.2020р. у розмірі, передбаченому ст.135 Закону №1402-VII.
Відтак, позов підлягає задоволенню частково.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки при поданні даного позову судовий збір не сплачувався на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Сумського апеляційного суду про стягнення невиплаченої суддівської винагороди задовольнити частково.
В задоволенні інших позовних вимог-відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Осіпова