Справа № 620/73/20
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/73/20 Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Федотова І.В.,

суддів: Коротких А.Ю., Сорочка Є.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, наказу частково протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 22.01.2020 просить:

визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною та наказ військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 14.11.2019 №257 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за дні невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки - частково протиправним;

визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною та наказ військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 14.11.2019 № 257 щодо невиплати компенсації при звільненні за неотриману ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2019 рік частково протиправним;

визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною та наказ військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 14.11.2019 № 257 щодо невиплати грошової компенсації вартості за не отримане речове майно - частково протиправним;

визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною та наказ військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 14.11.2019 № 257 щодо виплати одноразової грошової допомоги по звільненню, без зазначення розміру вказаної допомоги частково протиправним;

визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо здійснення нарахування та невиплати індексації на все грошове забезпечення протиправною;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 компенсувати ОСОБА_1 матеріальне і грошове забезпечення, яке не було нараховане та виплачене ОСОБА_1 на день його звільнення, а саме:

- компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за періоди які будуть зазначено у наданій військовою частиною НОМЕР_1 довідці;

- компенсацію при звільненні за неотриману ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2019 рік;

- грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно;

- індексацію на все грошове забезпечення.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року у адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за 2015-2019 роки. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації на суму грошового забезпечення за період 2016-2018 роки. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за 2015-2019 роки, грошову компенсацію за не отримане речове майно та індексацію на суму грошового забезпечення за період 2016-2018 роки. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції в частині, позивач звернувся з апеляційною скаргою та, з урахуванням змін та доповнень поданих до суду 09.11.2020 в порядку ст. 303 КАС України, просить апеляційний суд переглянути рішення суду першої інстанції, зокрема, в частині позовних вимог про визнання дій (бездіяльності) в/ч НОМЕР_1 з невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік та стягнення цих сум з відповідача та в частині визнання дій ( бездіяльності) в/ч НОМЕР_1 з не проведення індексації грошового забезпечення з 2016 по 2018 рік протиправними і зобов`язання провести таку індексацію на всю суму грошового забезпечення, зокрема, і з врахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, яким є підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що рішення суду першої інстанції в цій частині є незаконним, необґрунтованим в силу невідповідності висновків суду дійсним фактичним обставинам справи, незаконним застосуванням норм матеріального права та ухваленим з порушенням норм процесуального права і вимог основоположного принципу правосуддя верховенства права.

Військова частина НОМЕР_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є таким, що прийняте за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та за неправильного тлумачення закону, що спричинило неправильне застосування норм матеріального права.

06.11.2020 до апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 в якому позивач зазначив, що з вимогами апеляційної скарги не згоден, оскільки в ній неправдиво зазначені дійсні обставини справи.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року у відповідача військової частини НОМЕР_1 витребувано додаткові докази та письмові пояснення.

На виконання вимог ухвали апеляційного суду відповідачем надіслано частину витребуваних доказів та пояснень, які отримано судом 16.11.2020 за вх.44527.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині вимог щодо зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію при звільненні за неотриману ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2019 рік, позивачем не оскаржується, апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 308 КАС України, в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядає.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині - скасувати, виходячи з такого.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом в військовій частині НОМЕР_1 в військовому званні старший солдат з 14 вересня 2016 року по 14 листопада 2019 року, на посаді оператора радіолокаційної станції в/ч НОМЕР_2 .

Відповідно до посвідчення Серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.6).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 по особовому складу від 01.11.2019 63-рс ОСОБА_1 звільнений у запас за підпункт: „б (за станом здоров`я) відповідно до пункту 2 чистини 5 статті 26 Законі України „Про військовий обов`язок і військову службу на підставі рапорту від 11.10.2019 та свідоцтва ЦВЛК від 07.10.2019.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 14.11.2019 №257 (далі - наказ № 257) ОСОБА_1 визнано таким, що справи та посаду здав і направлено для зарахування на військовий обліг до ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також 14 листопада 2019 року припинено дію контракту про проходження військової служби виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

При звільненні позивачу виплачено щомісячну премію 123 %, надбавку за особливості проходженню служби у розмірі 65 % посадового окладу з урахуванням окладу військовим званням та надбавки за вислугу років з 01 по 14 листопада 2019 року, зазначено, що щорічна основна відпустка використана терміном 35 діб, виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2019 рік у сумі 11086 грн. 65 коп., зазначено, що матеріальна допомога для вирішення соціальні-побутових питань - не нараховувалась, компенсацію вартості за не отримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, виплатити грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно згідно довідки-розрахунку, виплатити одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови Кабінет Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 та наказу Міністра оборона України від 11 червня 2008 року № 260 за дванадцять календарних років.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині визнання бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік та доводів військової частини щодо відсутності підстав для виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, апеляційний суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини виникли з приводу реалізації позивачем права на відпустку, визначеного положеннями Закону України «Про відпустки» від 15 листопад 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР), Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII), Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Водночас, згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Положеннями статті 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом № 3551-XII, особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18 (№ Пз/9901/4/19).
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційною часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Таким чином, апеляційний суд, з врахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду висловленої у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18, відхиляє доводи військової частини про те, що при звільненні з військової служби позивач не мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у період служби з 2016 по 2019 рік додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги інформацію викладену в довідці відповідача від 20.01.2020 №30 у якій вказано, що згідно наказу командира військової частини №257 (по стройовій частині) від 14.11.2019 старший солдат ОСОБА_1 отримав грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки терміном 84 доби, оскільки така інформація цим наказом не підтверджується. Крім того, відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження здійснення нарахування та виплати цієї компенсації, не надано таких і на виконання вимог ухвали апеляційного суду від 20.10.2020.

Водночас, задовольняючи позовні вимоги в частині зобов`язання здійснити виплату компенсації за невикористану ОСОБА_1 додаткову відпустку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність здійснення такої виплати за період служби з 2015 року, оскільки спірні правовідносини мали місце з 14.09.2016, тобто з моменту укладання контракту про проходження військової служби. У зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за 2016 -2019 роки, замість 2015-2019 роки.

Що стосується компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період проходження служби з 14.09.2016 по 14.11.2019 апеляційним судом встановлено наступне.

За період з 14.09.2016 по 13.09.2017 (за 2017 рік) ОСОБА_1 використано 15 із 30 діб, що підтверджується копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 05.02.2018 №29, який надано відповідачем до апеляційного суду на виконання вимог ухвали від 20.10.2020;

За період з 14.09.2017 по 13.09.2018 (за 2018 рік) ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за 30 діб невикористаної щорічної відпустки, що підтверджується копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.03.2018 №51, який надано відповідачем до суду на виконання вимог ухвали від 20.10.2020;

За період з 14.09.2018 по 14.11.2019 (за 2019 рік станом на дату звільнення) ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за 35 дію невикористаної щорічної відпустки, що підтверджується копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.11.2019 №257 (а.с.17).

Отже, судом апеляційної інстанції з наданих до матеріалів справи доказів встановлено, що позивач не використав 15 діб щорічної відпустки за 2017 рік, доказів отримання грошової компенсації за цей період матеріали справи не містять та судом таких не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільнення з військової служби грошової компенсації за невикористані 15 діб щорічної відпустки за 2017 рік є протиправною, а вимоги про зобов`язання здійснити виплату такої компенсації є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні цієї позовної вимоги є необґрунтованим, прийнятим без належного встановлення обставин, що мають значення для справи, а тому підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Перевіряючи доводи апелянтів щодо зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію на суму грошового забезпечення за період 2016-2018 роки, апеляційний суд зазначає наступне.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон).

Відповідно до абз.2 ст. 1 Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів та послуг, а поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

Згідно абз.4 ч. 1 ст. 2 Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Приписи ч. 6 ст. 2 Закону визначають, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

За правилами ч. 1 ст. 4 Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з 21.07.2016 року - 103 відсотка).

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком №1078.

Приписи п. 1-1 Порядку №1078 визначають, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (з 21.07.2016 року - 103 відсотка).

Згідно абз.5 п. 2 Порядку №1078 визначають, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, у тому числі грошове забезпечення військовослужбовців.

При цьому підпунктом 2 пункту 6 Порядку №1078 передбачено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню - підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Із змісту наведеного вбачається, що пунктом 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації.

Доводи військової частини стосовно відсутності видатків на виплату індексації грошового забезпечення військовослужбовців за 2016-2018 роки, і, як наслідок, відсутності підстав для виплати позивачу індексації грошового забезпечення, колегією суддів оцінюються критично з огляду на таке.

Відсутність на рахунках в/ч НОМЕР_1 коштів для виплати індексації грошового забезпечення не є саме по собі належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат, оскільки відповідачем не доведено, що у бюджеті відповідного рівня, з якого здійснюється відповідне фінансування, кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні.

Крім того, військовою частиною не надано доказів того, що останньою надсилалися до вищестоящого органу запити щодо виділення додаткових коштів для виплати військовослужбовцям індексації грошового забезпечення.

Судовою колегією враховується, що відповідно до ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, а отже поширюється і на військовослужбовців.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про відсутність правових підстав стверджувати, що відповідачем правомірно не забезпечено виплату індексації грошового забезпечення позивачу, що, у свою чергу, виключає існування правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.07.2019 року по справі №240/4911/18.
Посилання в/ч НОМЕР_1 на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України (щодо виплати індексації лише у межах фінансових ресурсів бюджетів) та Міністерства соціальної політики України (щодо відсутності механізму нарахування та виплати індексації за попередні періоди) є помилковими, оскільки вказані листи не можуть обмежувати гарантоване Законом право особи на отримання відповідних виплат.

Щодо доводів позивача про необхідність зобов`язання відповідача нарахувати індексацію на всі види грошового забезпечення, оскільки можливо, як зазначає апелянт в апеляційній скарзі, індексація відповідачем буде нарахована не на все грошове забезпечення, а тільки на частину, то такі вимоги не можуть бути розглянуті судом, оскільки наразі таких порушень відповідачем не допущено і відповідно вимоги позивача заявлені передчасно.

Перевіряючи доводи військової частини щодо зобов`язання виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно, апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що станом на 14.11.2019 (дату виключення позивача зі списків особового складу) відповідачем грошова компенсація за неотримане речове майно не виплачена.

Однак, 26.11.2019 військовою частиною НОМЕР_1 складено довідку №164 від 26.11.2019 «Про вартість речового майна, що належить до видачі». Згідно цієї довідки загальна вартість неотриманого речового майна складає 75 252,89 грн. з урахуванням ПДФО.

Згідно роздавальною-платіжною відомістю №1106 ОСОБА_1 перераховано 62817,03 грн. При цьому, як вбачається з відомості, військовою частиною із загальної суми компенсації (75252,89 грн) утримано податок з доходів фізичних осіб у сумі 11479,26 грн та військовий збір у сумі 956,60 грн.

Факт отримання позивачем грошової компенсації у розмірі 62817,03 грн підтверджується відомістю про зарахування на карту Приватбанку цих коштів у грудні 2019 року та письмовими поясненнями позивача від 11.02.2020, який зазначив, що отримав ці кошти 27.12.2020 (а.с.65-66).

Однак, суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання дій відповідача протиправними та зобов`язання здійснити нарахуванню та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, не перевірив обставин, які мають значення в цій частині заявлених вимог та не надав їм належної оцінки, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача в цій частині.

Судом апеляційної інстанції, з метою офіційного з`ясування обставин по справі, з ЄДРСР встановлено, що предметом розгляду у справі 620/1067/20 є позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії відповідача, зокрема, щодо невиплати йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в розмірі 12435,86 грн., тобто суми, яка була утримана відповідачем із загальної вартості грошової компенсації за неотримане речове майно.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2019 роки, щорічної відпустки за 2017 рік та не виплату індексації за період 2016-2018 роки, а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В частині позовних вимог щодо зобов`язання нарахувати на виплатити суми грошової компенсації за неотримане речове майно, апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки така компенсація була виплачена у грудні 2019 року (за відрахуванням ПДФО та військового збору, правомірність чого є предметом розгляду в іншій справі) та докази цьому надано до матеріалів справи до прийняття рішення судом першої інстанції. Що стосується вимоги позивача про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію при звільненні за неотриману матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2019 рік, то в цій частині рішення суду про відмову у задоволенні позову залишається без змін, оскільки не переглядається судом апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 308. КАС України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в частині задоволення позову неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, а рішення суду в частині скасувати та прийняти в цій частині нове про часткове задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядається, а тому підлягає залишенню без змін..

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року в частині задоволених позовних вимог- скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14.11.2019 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14.11.2019 року.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14.11.2019 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14.11.2019 року.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації на суму грошового забезпечення за період 2016 -2018 роки.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію на суму грошового забезпечення за період 2016 - 2018 роки.

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді: