Справа № 140/15231/20
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2020-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року ЛуцькСправа № 140/15231/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мачульського В.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових вимог про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася в суд із позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (далі ГУ ДФС у Волинській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових вимог про сплату боргу (недоїмки) від 25.07.2018 №Ф-365-03, від 07.11.2018 №Ф-365-03, від 08.02.2019 №Ф-365-03, від 11.05.2019 №Ф-365-03, від 13.08.2019 №Ф-365-03, від 08.11.219 №Ф-365-03, від 06.02.2020 №Ф-365-03.

В обґрунтування позову позивач вказав, що вимоги є протиправними та такими, що винесені не у спосіб та поза межами повноважень. Вказує на те, що з відповіді на адвокатський запит від 23.09.2020 №8617/ФОП/03-20-13-01-12 їй стало відомо, що згідно даними інформаційної системи «Податковий блок» в інтегрованій картці платника податків станом на 15.09.2020 рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове держане соціальне страхування за період з 2017 року по 2019 рік та за січень, лютий, червень 2020 року в розмірі 34 186,00 грн.

ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, але підприємницьку діяльність не здійснювала у зв`язку з тим, що з 2015 року по даний час перебуває у Польщі, де офіційно має дозвіл на працевлаштування та заробляє на життя особистою працею. Жодних дій, пов`язаних з підприємницькою діяльністю, з моменту виїзду за кордон позивач не вчиняла, що позбавляє можливості відповідача застосовувати фінансові санкції щодо останньої. Крім того, відповідно до положень Податкового Кодексу України нарахування сум заборгованості можливо лише на підставі поданих звітів або документальної перевірки, а не на підставі баз електронних систем як це зробив відповідач.

Оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки) не вручені платнику у визначений законом строк та спосіб, чим порушено право позивача на їх оскарження в порядку, визначеному статтею 56 ПК України, що є однією з підстав для скасування вказаних вимог, оскільки враховуючи факт їх невручення визначені в них зобов`язання зі сплати ЄСВ є неузгодженими.

Крім того, вимоги про сплату боргу (недоїмки) сформовано позивачу не як фізичній особі-підприємцю, а саме як фізичній особі.

Враховуючи вищевикладене, вимоги відповідача про сплату боргу (недоїмки) не відповідають критеріям обґрунтованості та прийняті без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, тому є протиправними та підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 27.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за цим позовом, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін суддею одноособово.

Відповідач у відзиві на позов від 09.11.2020 позовні вимоги заперечив та просив відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. В обґрунтування своєї позиції вказав, що в інформаційній системі «Податковий блок» в інтегрованій картці ОСОБА_1 станом на 15.09.2020 рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 2017 року по 2019 рік та за січень, лютий, червень 2020 року в розмірі 34 186,00 грн.

ОСОБА_1 була зареєстрована фізичною особою-підприємцем з 01.10.2009, номер запису: 0000750.

Позивач вказує, що підприємницьку діяльність не здійснювала у зв`язку з тим, що з 2015 року по даний час перебуває у Польщі, де офіційно має дозвіл на працевлаштування, заробляє на життя особистою працею, а не як фізична особа-підприємець. А також стверджує, що жодної дії, пов`язаної з підприємницькою діяльністю, з моменту виїзду за кордон не вчиняла.

Проте, якщо взяти до уваги рахунки ОСОБА_1 згідно з даними інформаційної системи АІС «Податковий блок», то проглядається наступне:

16.10.2009 було відкрито рахунок № НОМЕР_1 в ВОД AT «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», м.Луцьк, МФО банку:303569, валюта рахунку:українська гривня. Даний рахунок закрито 03.06.2015;

27.02.2012 було відкрито рахунок № НОМЕР_2 в ВОД AT «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», м.Луцьк, МФО банку:303569, валюта рахунку:українська гривня. Даний рахунок закрито 26.06.2015;

08.06.2015 було відкрито рахунок № НОМЕР_3 27.02.2012р. було відкрито рахунок № НОМЕР_2 в ЛОДАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», м.Львів, МФО банку:325570, валюта рахунку:українська гривня. Даний рахунок закрито 23.07.2018;

02.07.2018 було відкрито рахунок № НОМЕР_4 в ЛОДАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», мЛьвів, МФО банку:325570, валюта рахункугукраїнська гривня. Даний рахунок 15.08.2019р. змінено за стандартом IBAN на № НОМЕР_5 в ЛОДАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», мЛьвів, МФО банку:325570, валюта рахунку:українська гривня.

Крім того, позивачем не надано аргументованих доказів щодо офіційного дозволу працевлаштування у Польщі.

Дата припинення підприємницької діяльності 10.09.2020, тобто через сім місяців і 4 дні після отримання вимоги про сплату боргу від 06.02.2020, № Ф-365-03 зі сплати з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 34 186,00 грн.

Контролюючий орган, при надісланні податкової вимоги керувався офіційною інформацією з ЄДР, оскільки скаржник є фізичною особою - підприємцем (з 01.10.2009-10.09.2020).

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

З 01.01.2017 набув чинності Закон України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким внесені зміни до Закону № 2464-VI.

Відповідно до вказаних змін фізичні особи-підприємці та самозайняті особи, які не одержують доходи, зобов`язані сплачувати єдиний соціальний внесок, мінімальний розмір якого з 01.01.2017 становить 704 грн., аз 01.01.2018 становить 819,06 грн.

Ухвалою суду від 11.11.2020 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного провадження з викликом сторін в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових вимог про сплату боргу (недоїмки).

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи позову, суд встановив такі обставини.

Згідно з інформацією, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 01.10.2009 по 10.09.2020 була зареєстрований як фізична особа-підприємець. З 2015 року та по даний час періодично перебуває за кордоном на території Республіки Польща, що підтверджується копією закордонного паспорта з відбитками дати виїзду та прибуття.

За даними інформаційної системи «Податковий блок» в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) станом на 15 вересня 2020 року рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ) у сумі 34 186,00 гривень, зокрема:

- 2017 рік - 8448 грн.;

- 2018 рік - 9828,72 грн.;

- 2019 рік - 11 016,72 грн.;

- січень, лютий, червень 2020 року - 3117,18 гривень.

Крім того, заборгованість, передана з Пенсійного фонду, яка виникла до 01.10.2013 та станом на 31.12.2016 становила 1 775,38 гривень.

З метою стягнення з позивача заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 2017 року по 2019 рік та за січень, лютий, червень 2020 року відповідачем було сформовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 25.07.2018 №Ф-365-03, від 07.11.2018 №Ф-365-03, від 08.02.2019 №Ф-365-03, від 11.05.2019 №Ф-365-03, від 13.08.2019 №Ф-365-03, від 08.11.2019 №Ф-365-03, від 06.02.2020 №Ф-365-03.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Як передбачено нормою частиною дванадцятою статті 9 Закону №2464-VI, єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

З 01.01.2017 відповідно до Закону України від 06.12.2016 року №1774-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» набрали чинності зміни, зокрема, в порядку нарахування, обчислення єдиного внеску.

Так, згідно із абзацу 2 пункту 2 частини першої статті 7 вказаного Закону у разі якщо платником єдиного внеску, зазначеним у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року (з 01.01.2018 року згідно Закону України від 03.10.2017 року №2148-VII - у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу), такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Аналогічні положення також закріплені в вищезазначеній Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону, мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює двадцяти п`яти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом (з 01.01.2018 згідно з Законом України від 03.10.2017 №2148-VII - п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом), на яку нараховується єдиний внесок.

Таким чином, з 01.01.2017 базу нарахування єдиного внеску зобов`язані визначати платники, вказані у п. 4 ч. 1 статті 4 Закону, як і ті, які не отримують дохід (прибуток) від провадження підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. А з 01.01.2018 для бази нарахування єдиного внеску змінено період - рік на квартал.

Розділом VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульований порядок стягнення заборгованості з платників.

Відповідно до п. 1 вказаного розділу до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Згідно п. 2 розділу VI Інструкції у разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Згідно з п. 3 розділу VI Інструкції органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

- дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

- платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

- платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Відповідно до п. 4 вказаного розділу вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Таким чином, у зв`язку з тим, що платник мав недоїмку зі сплати єдиного внеску, орган доходів і зборів надсилав позивачу оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Суд звертає увагу, що чинним законодавством надано право контролюючому органу обчислювати єдиний внесок згідно облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів без складання акта перевірки.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.10.2009 по 10.09.2020 була зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебувала на обліку в ГУ ДПС у Волинській області як платник податків.

Як вбачається з матеріалів справи оскаржувані вимоги містять розмір заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 2017 року по 2019 рік та за січень, лютий, червень 2020 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у спірний період позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, отже, мав статус платника єдиного внеску.

Відтак, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 належала до платників єдиного соціального внеску, на яких розповсюджуються вимоги стосовно нарахування та сплати єдиного соціального внеску у розмірі мінімального, навіть за умови відсутності отримання таким платником доходу.

Доказів перебування у трудових відносинах, де платником єдиного внеску за позивача є роботодавець, у зв`язку зі здійсненням ним трудової діяльності в якості найманого працівника, позивачем суду не надано.

Доводи позивача про перебування з 2015 року по теперішній час за кордоном, що підтверджується відповідними відмітками в закордонному паспорті, в якості доказів відсутності підстав для сплати єдиного соціального внеску за період з 2017 року по 2019 рік та за січень, лютий, червень 2020 року, суд не приймає до уваги, оскільки вказані обставини не звільняють позивача від обов`язку сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.

Також, з огляду на вищевикладене помилковими є твердження позивача про те, що відсутність у нього доходу за звітні періоди звільняє його від сплати єдиного внеску.

Таким чином, позивач, будучи зареєстрованим фізичною особою-підприємцем, не нарахував та не сплатив у встановлений строк єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску, внаслідок чого станом на 30.09.2020 в інтегрованій картці платника податків утворилася недоїмка зі сплати єдиного внеску у розмірі 34 186,00 грн.

Судом також враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувані вимоги були сформовані відповідачем правомірно, а наведені позивачем доводи не дають підстав для їх скасування.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і частина перша статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає до задоволення.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне.

Враховуючи вимоги статті 139 КАС України, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, тому підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем, відсутні.

Керуючись статтями 242, 243, 245, 246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 4) про визнання протиправними та скасування податкових вимог про сплату боргу (недоїмки) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Головуючий

Суддя В.В. Мачульський