Справа № 580/4391/20
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/4391/20 Суддя (судді) першої інстанції: В.О. Гаврилюк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

До Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Черкаській області з вимогами про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року позовну заяву повернуто позивачеві на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинств України разом з доданими до неї матеріалами з підстав не усунення недоліків позовної заяви згідно іншої ухвали суду від 13 жовтня 2020 року, зокрема позивачем не надано заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску. Роз`яснено, що повернення позовної заяви не позбавляє позивача права повторного звернення до адміністративного суду у порядку, встановленому законом.

Не погоджуючись із винесеною ухвалою, позивач звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, вважає, що ухвала суду першої інстанції винесена з порушенням норм процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що предметом поданого ним позову є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо необхідності проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 жовтня 2017 року по 28 вересня 2020 року в сумі 377 187,84 грн.

Позивач стверджує, що останнім днем проходження служби є 06 жовтня 2017 року, а фактичний та остаточний розрахунок при звільненні здіснено відповідачем лише 28 вересня 2020 року шляхом виплати грошової компенсації за неоримане речове майно, невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, як учаснику бойових дій.

Тому, через 9 днів після отримання останньої виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивач звернувся до суду з позовною заявою, чого не врахував суд першої інстанції помилково вказавши в ухвалі про усунення недоліків позовної заяви від 13 жовтня 2020 року, що позивачем не подано заяви про поновлення строку для звернення до суду та необгрунтовано поважності причин пропущення такого строку.

Посилаючись на те, що строки звернення до суду не порушені, та у подачі заяви про поновлення такого строку не було необхідності, позивач просить задовольнити апеляційну скаргу.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 09 грудня 2020 року відповідно до частини другої статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України.

Шостим апеляційним адміністративним судом ухвалою від 07 грудня 2020 року виправлено описку в ухвалі Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши пояснення сторін, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів провадження, 07 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Служби безпеки України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за період несвоєчасного розрахунку при звільненні.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, зазначено на необхідності подання обгрунтованого розрахунку суми, яка пред`явлена до стягнення з відповідача, а також вказано, що позивачем не ддано до позову заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, доказів поважності причин його пропуску, у зв`язку з чим позивачу надано десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Надалі, 27 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подано до суду першої інстанції заяву, в якій зазначено, що оскільки остання за датою із зазначених виплат була здійснена відповідачем лише 28 вересня 2020 року, то вказана дата і є днем фактичного остаточного розрахунку відповідача з ним при звільненні, а з урахуванням того, що даний позов подано позивачем до суду 07 жовтня 2020 року, тобто через 9 днів потому, що є значно меншим строком навіть за місячний термін, вбачається очевидним відсутність підстав вважати строк звернення позивача до адміністративного суду з даним позовом пропущеним.

Разом з тим, враховуючи те, що позивач не надав заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску, а позиція щодо пропуску строку звернення до суду висловлена в ухвалі від 13 жовтня 2020 року про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції дійшов висновку. Що позивачем у встановлений судом строк недоліки позовної заяви не усунуті та ухвалою від 02 листопада 2020 року позовну заяву повернуто позивачеві із зазначених підстав.

З позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Так, предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати, а саме: виплати грошової компенсації за неоримане речове майно, невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Разом із тим Верховним Судом акцентовано увагу, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення Кодексу адміністративного судочинства України, як норм спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17.

За правилами частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Як зазначає апелянт, остаточний розрахунок з ним УСБУ в Чернігівській області провело 28 вересня 2020 року, зокрема, ОСОБА_1 після звільнення 06 жовтня 2017 року провадилися такі виплати:

- грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки - 13 жовтня 2017 року (через 7 днів після звільнення);

- грошової компенсації за неоримане речове майно - 29 жовтня 2019 року (через 753 дні після звільнення)

- грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учасику бойових дій - 28 вересня 2020 року (через 1 088 днів після звіотнння).

Колегія суддів зазначає, що усі перераховані вище виплати грошової компенсації мають бути виплачені звільненому працівникові у денть звільнення, або не пізніше наступного дні після звільнення.

Отже строк звернення до суду у даному випадку має відраховуватися від дати отримання позивачем останньої суми, належної до виплати після звільнення - з 28 вересня 2020 року.

З адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції через 9 днів після отримання останньої належної йому виплати після звільнення, а саме: 07 жовтня 2020 року.

Отже, строк звернення до суду з адміністративним позовом позивачем не пропущено.

Колегія суддів звертає увагу, що Коституційним Судом України у рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 зазначено, що аналіз законодавчих норм свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Зазначених обставин та висновків Конституційного Суду України, Верховного Суду суд першої інстанції не врахував, внаслідок чого допустив порушення норм процесуального права, обмеживши позивача права доступу до суду.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи, що доводи апелянта стосовно порушення судом першої інстанції норм процесуального права знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування ухвали суду першої інстанції від 02 листопада 2020 року та направити справу №580/4391/20 для продовження розгляду до Черкаського окружного адміністративного суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» учасники бойових дій під час роззгляду спави в усіх інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі частини п`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за необхідне віднести судові витрати за рахунок Державного бюджету України.

Керуючись статтями 243, 244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року скасувати, справу №580/4391/20 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко