Справа № 200/8564/20-а
Суддя: Голуб В.А.
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 р. Справа№200/8564/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Голуб В.А.,

за участі:

секретаря судового засідання - Гуменної В.П.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представниці позивачки Лебедєвої С.Ш.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що з 09 лютого 1993 року вона працює в Авдіївському міському суді Донецької області, з 02 липня 1996 року обіймає посаду старшого секретаря суду. З вересня 2014 року відповідач перестав нараховувати та виплачувати позивачці заробітну плату, пояснюючи це тим, що після ухвалення рішення про зміну підсудності робота суду відновлена не була, суд не функціонує, його співробітники не виконують своїх посадових обов`язків. Водночас, ОСОБА_1 не погоджується із невиплатою їй заробітної плати, оскільки на території розташування Авдіївського міського суду Донецької області було розпочато антитерористичну операцію, робота суду була припинена на підставі розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України від 02.09.2014 № 27/0/38-14 Про визначення територіальної підсудності справ, тому на підставі наказу ОСОБА_2 припинення роботи суду є простоєм, що виник не з вини працівників суду та зумовлений загрозою їх життю та здоров`ю. З огляду на наведене, позивачка просить суд визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо невиплати середнього заробітку за час простою, який виник не з вини працівника, за період з 02 вересня 2014 року по 01 вересня 2020 року протиправними, а також зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час простою, який виник не з вини працівника, за період з 02 вересня 2014 року по 01 вересня 2020 року, який становить 250 128, 06 грн.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву. В обґрунтування незгоди представник Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області зазначає, що оскільки робота Авдіївського міського суду Донецької області з відправлення правосуддя була припинена на підставі розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України від 02.09.2014 № 27/0/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ», період, протягом якого суд не здійснює роботу з відправлення правосуддя, не може вважатися простоєм, а тому відсутні підстави для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку. Крім того, представник відповідача зауважує, що табелі обліку використання робочого часу працівниками Авдіївського міського суду Донецької області, в тому числі і позивачки, з 02 вересня 2014 року по теперішній час до ТУ ДСА України в Донецькій області не надходили і не мали надходити, у зв`язку з припиненням роботи суду. З огляду на наведене, представник судової адміністрації просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

21.09.2020 суд виніс ухвалу, якою прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження по справі № 200/8564/20-а. Розгляд адміністративної справи № 200/8564/20-а суд визначив здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначив підготовче засідання по справі на 21.10.2020 об 11 год. 00 хв.

Ухвалою від 21.10.2020 суд відклав підготовче засідання по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії до 13 год 30 хв 18.11.2020 року.

18.11.2020 суд закрив підготовче провадження, а також призначив справу до судового розгляду по суті на 13 год 00 хв 16.12.2020.

На судовому засіданні позивачка на її представниця позов підтримали та просили його задовольнити.

Представник відповідача на судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Тому суд на підставі ч. 3 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивачка - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать копії паспорта громадянки України серії НОМЕР_2 (а.с.12-17).

З 09 лютого 1993 року позивачка працює в Авдіївському міському суді Донецької області на посаді судового розпорядника, а з 02 липня 1996 року обіймає посаду старшого секретаря суду, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_3 від 18.02.1982 (а.с. 5-11).

Наказом голови Авдіївського міського суду Донецької області № 21-1 від 09 липня 2014 року «Про призупинення роботи суду під час проведення антитерористичної операції на території Донецької області» визначено, що у випадках виникнення загрози життю і здоров`ю суддів та працівників апарату Авдіївського міського суду Донецької області призупинити роботу суду на підставі відповідного розпорядження та визнати цей простій суду таким, що виник не з вини працівників суду та зумовлений загрозою їх життю та здоров`ю (а.с.18).

Виконуючий обов`язки начальника управління Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області 01.06.2020 у відповіді № 05-1150/20-вих на запит позивачки про надання інформації від 25.05.2020 (а.с. 24) повідомив, що робота Авдіївського міського суду Донецькій області була припинена на підставі розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 № 27/0/38-14 Про визначення територіальної підсудності справ. Після ухвалення рішення про зміну підсудності робота суду відновлена не була, суд дотепер не функціонує, його співробітники не виконують своїх посадових обов`язків, їм не нараховується і не виплачується заробітна плата. Заробітна плата за фактично відпрацьований час на посаді старшого секретаря суду за період з січня по серпень 2014 року включно була виплачена позивачці у повному обсязі (а.с.25).

Позивачка не погоджується з тим, що у період з вересня 2014 року по вересень 2020 року відповідачем їй не виплачений середній заробіток за час простою, а тому звернулась до суду з цим позовом.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Спірним питанням у цій справі є правомірність дій відповідача щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час простою Авдіївського міського суду Донецької області, який знаходиться на території населеного пункту, що розташований на лінії зіткнення.

Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначає зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини. Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (статті 1, 3 частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України).

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексу законів про працю (далі - КЗпП України) (відповідно до преамбули цього Кодексу).

Згідно з частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Статтею 21 КЗпП України закріплено обов`язок власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця (стаття 34 КЗпП України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується.

У рішенні від 1 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Крім того, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону №108/95-ВР, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Таким чином, обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону № 108/95-ВР, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону № 108/95-ВР.

В період з вересня 2014 року по теперішній час позивачка перебуває в трудових правовідносинах з Авдіївським міським судом Донецької області (роботодавець).

Тобто, в цей період подання інформації, пов`язаної з обліком робочого часу, нарахуванням та виплатою заробітної плати відповідно до відпрацьованого часу працівниками суду, прийняття наказів, зокрема щодо простою в роботі суду покладався на роботодавця.

При цьому, як зазначає позивачка у позовній заяві, роботодавцем в спірний період заробітна плата їй не нараховувалась та не виплачувалась у зв`язку з тим, що Авдіївський міський суд Донецької області тимчасово припинив діяльність із-за бойових дій, що відбуваються в районі розташування суду.

Судом також встановлено, що роботодавцем у спірний період не направлялися до відповідача табелі обліку робочого часу працівників суду, накази, зокрема щодо простою в роботі суду та про визначення умов оплати праці працівників апарату суду під час простою.

Суд не приймає до уваги табелі обліку використання робочого часу, які надані позивачкою, з огляду на наступне.

Так, обов`язок нарахування та виплати заробітної плати працівників апарату місцевих судів покладено на Територіальне управління Державної судової адміністрації на підставі табелів обліку використання робочого часу.

Отже, безумовним обов`язком роботодавця, а саме відповідальних працівників Авдіївського міського суду Донецької області є направлення на адресу управління Державної судової адміністрації відомостей про робочий час.

Як встановлено судом, роботодавцем не дотримано вказаного обов`язку щодо направлення на адресу відповідача табелів обліку за вересень-листопад 2014 року, а отже у управління Державної судової адміністрації були відсутні правові підстави для нарахування заробітної плати позиваці.

Проте, в контексті даної справи до Авдіївського міського суду Донецької області позивачкою не заявлено жодної вимоги.

Крім того, указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» (далі - Указ № 405/2014) уведено в дію вказане рішення Ради національної безпеки і оборони України.

На підставі статті 1 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон № 1669-VII) періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу № 405/2014.

Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14 квітня 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 12 серпня 2014 року № 1632-VII «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» на підставі подань ДСА України на зміну територіальної підсудності судових справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним та апеляційним судам (вх. № 913/0/1-14 від 29 серпня 2014 року, вх. № 10027/0/30-14 від 1 вересня 2014 року), розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2014 року № 27/0/38-14 визначено територіальну підсудність справ Авдіївського міського суду Донецької області за Добропільським міськрайонним судом Донецької області.

На виконання Закону № 1669-VII розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» та від 2 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» (далі - розпорядження № 1053-р, 1275-р відповідно) затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, згідно якого до зазначених населених пунктів належить, зокрема, м. Авдіївка, де територіально розташований Авдіївський міський суд Донецької області.

Крім того, відповідно до розпорядження Кабінет Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Авдіївка належить до населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення.

Суд зауважує, з огляду на те, що лінія зіткнення - це буферна зони на території Донецької та Луганської областей між підконтрольними Україні населеними пунктами та тимчасово окупованими територіями, органи влади здійснюють на ній свою діяльність з певними обмеженнями та особливостями.

Наведені норми та обставини справи доводять, що в спірний період Авдіївський міський суд Донецької області тимчасово не виконував покладені на нього функціональні обов`язки, цілі та задачі, що підтвердила на судовому засіданні і позивачка.

Відповідно до абзацу 19 частини першої статті 1 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (далі - Закон № 638-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

За приписами частин першої та другої статті 4 Закону № 638-IV організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.

Абзацом 9 частини четвертої цієї ж статті Закону № 638-IV визначено, що до участі у здійсненні заходів, пов`язаних з попередженням, виявленням і припиненням терористичної діяльності, залучаються у разі необхідності також, зокрема, центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну фінансову політику.

Повноваження інших суб`єктів, які залучаються до боротьби з тероризмом визначено статтею 6 Закону № 638-IV, згідно з якою останні, у межах своєї компетенції здійснюють заходи щодо запобігання, виявлення і припинення терористичних актів та злочинів терористичної спрямованості; розробляють і реалізують попереджувальні, режимні, організаційні, виховні та інші заходи; забезпечують умови проведення антитерористичних операцій на об`єктах, що належать до сфери їх управління; надають відповідним підрозділам під час проведення таких операцій матеріально-технічні та фінансові засоби, засоби транспорту і зв`язку, медичне обладнання і медикаменти, інші засоби, а також інформацію, необхідну для виконання завдань щодо боротьби з тероризмом.

Крім того, за правилами частини другої статті 14 Закону №638-IV у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Процедуру фінансування бюджетних установ, надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям, здійснення соціальних виплат населенню Донецької та Луганської областей визначає Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 595 (далі - Порядок № 595).

Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 595 заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов`язки. Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня (у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої ради).

Пунктом 10 Порядку № 595 визначено, що видатки на забезпечення діяльності місцевих загальних судів, що здійснюють судочинство на контрольованій території Донецької та Луганської областей, у тому числі виплата суддівської винагороди та заробітної плати працівникам апаратів судів, здійснюються виключно через територіальні управління ДСА у Донецькій та Луганській областях.

Окрім цього, рішенням Ради суддів України від 23 грудня 2014 року № 76 зобов`язано ДСА України забезпечити виплату заробітної плати працівникам апаратів судів, які зараховані до апаратів судів, розміщених на території, підконтрольній українській владі за період, протягом якого такі працівники апаратів обіймали посади в судах, що розміщувалися на тимчасово неконтрольованій території, з дня останнього нарахування до дня зарахування до штату суду, до якого працівника апарату суду зараховано на підставі довідок, виданих територіальними управліннями ДСА України в Донецькій та Луганській областях, але не більше ніж за чотири місяці (пункт 4 рішення Ради суддів України).

Таким чином, суд доходить висновку, що виплата заробітної плати за період, коли установа (суд) розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території можлива лише у разі повернення території під контроль органів державної влади, або переміщення установи в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи, якщо така продовжує функціонувати і її працівники виконують свої обов`язки.

Виходячи з наведеного механізму правового регулювання нарахування та виплати винагороди за роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), та гарантовані державою виплати, зокрема щодо оплати праці за час простою, в умовах проведення на території м. Авдіївка антитерористичної операції, зазначені виплати можуть бути здійснені у окремих випадках з урахуванням передбачених чинним законодавством умов.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, роботу Авдіївського міського суду Донецької області не відновлено, а позивачка не виконує свої посадові обов`язки відповідно до трудового договору, отже передбачені чинним законодавством умови не дотримані.

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - Суд, ЄСПЛ) від 1 червня 2014 року у справі «Федоренко проти України» (заява №25921/02), Суд констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (параграф 74 рішення від 2 березня 2005 року ЄСПЛ у справі «MALTZAN and Others v. Germany»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Отже, в основі правомірних очікувань має бути безумовне право позивача на певне «майно», яке слід розуміти як автономне поняття ЄСПЛ.

Ураховуючи наведений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, нарахована заробітна плата, у тому числі за час простою є правом власності відповідно до Конвенції.

Водночас, зважаючи на відсутність доказів обліку робочого часу працівників суду, наказу про перебування суду у стані простою, та з урахуванням того, що безпосередньо позивачка в позовній заяві зазначає про те, що суд у спірний період не працював, вимоги ОСОБА_1 у спірних правовідносинах не мають достатнього підґрунтя, а отже і законних очікувань на вказані виплати.

Таким чином, в умовах відсутності безпосереднього роботодавця позивачки, а також можливості підтвердження ним фактів про роботу або простій суду та здійснення ОСОБА_1 своїх функціональних обов`язків відповідно до трудового договору, в період проведення на території м. Авдіївка антитерористичної операції, у відповідача не було правових підстав для нарахування і виплати позивачці ані заробітної плати, та середнього заробітку за час простою.

Беручи до уваги вказані правові норми та встановлені в цій справі обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 3 ст. 243 КАС України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 2, 5-14, 19-22, 72-78, 94, 132-143, 159-165, 241-247, 255, 295-297 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (, Україна, 84112, Донецька обл., місто Слов`янськ, вулиця Добровольського, будинок 2) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Повний текст рішення складено 21 грудня 2020 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Голуб