Справа № 120/7709/20-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2020-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 р. Справа № 120/7709/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у письмовому провадженні в м. Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

09.12.2020 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 ) до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (надалі відповідач, Центральний відділ ДВС у м. Вінниці) про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Літвінової М.В. від 28.08.2020 про стягнення виконавчого збору в розмірі 7446,00 грн у виконавчому провадженні № 56051471.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у листопаді 2020 року позивач дізнався, що з його пенсії здійснюються відрахування на підставі виконавчих документів. 30.11.2020 представниця позивача ознайомилася з матеріалами виконавчих проваджень, що перебували на виконанні у Центральному відділу ДВС у м. Вінниці та у яких позивач був боржником. Після цього стало відомо, що постановою державного виконавця від 28.08.2020 з позивача стягнуто виконавчий збір в розмірі 7446,00 грн у виконавчому провадженні № 56051471 з примусового виконання виконавчого листа № 127/22904/16-ц, виданого 07.09.2017 Вінницьким міським судом Вінницької області про зобов`язання позивача звільнити частину земельної ділянки із земель загального користування.

Позивач з вказаним рішенням органу ДВС не погоджується, вважає його протиправним і такими, що прийняте з порушенням вимог закону.

Позивач зазначає, що у відповідності до норм Закону України "Про виконавче провадження від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (надалі Закон № 1404-VIII) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, підставою для стягнення з боржника виконавчого збору у межах виконавчого провадження є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами ДВС. Водночас позивач звертає увагу на те, що положення статті 27 цього Закону у редакції до 28.08.2020 зменшували його відповідальність, як боржника, в порівнянні з нормами цієї ж статті, які набрали чинність після вказаної дати, оскільки до цього виконавчий збір вважався винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Відтак, на думку позивача, враховуючи те, що зміни, внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03 липня 2018 року № 2475-VIII (надалі Закон України № 2475-VIII від 03 липня 2018 року), погіршили його становище як боржника у виконавчому провадженні, а також те, що орган ДВС фактично не виконав рішення суду на підставі виконавчого листа № 127/22904/16-ц від 07.09.2017, у відповідача були відсутні правові підстави для стягнення виконавчого збору в розмірі 7446,00 грн.

Отже, позивач вважає, що оскаржувана постанова державного виконавця не відповідає вимогам закону, а тому підлягає скасуванню як протиправна. При цьому позивач посилається на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18 та постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 14.05.2020 у справі № 640/685/19.

Ухвалою суду від 11.12.2020 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено 2-денний строк з дня отримання ухвали для подання відзиву на позовну заяву в порядку, визначеному статтею 162 КАС України. Крім того, для забезпечення повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин у справі і постановлення законного та обґрунтованого рішення суд дійшов висновку про необхідність витребування з Центрального відділу ДВС у м. Вінниці матеріалів виконавчих проваджень за №№ 56051471 та 62913880 (в оригіналі для огляду у судовому засіданні або ж їх належним чином засвідчені копії).

15.12.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та зазначає, що постановою державного виконавця Літвінової М.В. від 27.03.2018 за заявою стягувача Вінницької міської ради та на підставі виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області № 127/22904/16-ц від 07.09.2017 було відкрито виконавче провадження № 56051471 про зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звільнити частину земельної ділянки біля буд. АДРЕСА_1 площею 0,0002 га із земель загального користування шляхом демонтажу паркану та воріт з фірткою.

При здійсненні примусового виконання вказаного виконавчого провадження, державний виконавець вчиняв усі заходи, визначені Законом № 1404-VIII для виконання цієї категорії рішень: боржнику встановлювався строк для добровільного виконання рішення суду; у зв`язку з невиконанням рішення суду без поважних причин, на боржника накладався штраф, в тому числі у подвійному розмірі за повторне невиконання; крім того, до органів поліції було направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 63 Закону № 1404-VIII. В подальшому, оскільки стягувач відмовився від авансування витрат для залучення організації, яка спеціалізується на демонтажі парканів та воріт та має відповідні дозвільні документи, 28.08.2020 державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII. Крім того, оскаржуваною постановою від 28.08.2020 з позивача стягнуто виконавчий збір у розмірі 7446,00 грн, а виконання цієї постанови виведено в окреме виконавче провадження за № 62913880.

Відповідач вважає свої рішення та дії правомірними, а тому просить суд відмовити у задоволенні позову.

15.12.2020 від відповідача надійшли матеріали виконавчих проваджень за №№ 56051471 та 62913880, які витребовувались ухвалою суду від 11.12.2020.

В судове засідання сторони не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином та з дотриманням вимог ст. 268 КАС України.

Водночас 14.12.2020 від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження. Заявлені позовні вимоги позивач підтримує та просить суд їх задовольнити.

Причини неявки у судове засідання відповідача суду не відомі. Заява про розгляд справи без участі представника відповідача, або ж клопотання про відкладення судового засідання до суду не надходили.

Згідно з ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Частиною першою статті 205 КАС України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України у разі неявки без поважних причин або без повідомлення причин неявки в судове засідання учасника справи, який був належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч. 9 ст. 205 КАС України).

Крім того, в силу приписів ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття в судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

З огляду на викладене і враховуючи те, що належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, а позивач подав клопотання про розгляд справи без його участі, суд вважає можливим розглянути справу у письмовому провадженні за відсутності сторін. При цьому суд керується частиною п`ятою статті 250 КАС України, за змістом якої датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив таке.

07.09.2017 Вінницьким міським судом видано виконавчий лист у цивільній справі № 127/22904/16-ц про зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звільнити частину земельної ділянки біля буд. АДРЕСА_1 площею 0,0002 га із земель загального користування, яка відображена на кадастровому плані, виготовленому 19.08.2016 КП "Вінницький муніципальний центр містобудування та архітектури", жовтим кольором, шляхом демонтажу паркану та воріт з фірткою.

Боржником за вказаним виконавчим листом визначено ОСОБА_1 (позивача у цій справі).

22.03.2018 стягувач Вінницька міська рада звернулась до Центрального відділу ДВС у м. Вінниці з заявою № 01-00-011-12796 про відкриття виконавчого провадження з виконання вищезазначеного виконавчого документа.

Постановою державного виконавця Літвінової М.В. від 27.03.2018 відкрито відповідне виконавче провадження ВП № 56051471. Пунктом 2 цієї постанови позивачу встановлено строк для виконання рішення суду протягом 10 робочих днів. Крім того, пунктом 3 постанови вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 7446,00 грн.

Відповідно до вимоги державного виконавця від 25.04.2018 № 33046/15.26-25/26 позивача зобов`язано з`явитися до органу ДВС та надати пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документа та повідомити про заходи, що вживаються з метою його виконання. При цьому позивачу роз`яснено, що за невиконання законних вимог державного виконавця та порушення вимог закону винні особи несуть відповідальність відповідно до закону, а за наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи в іншій спосіб порушує вимоги закону про виконавче провадження, державний виконавець складає акт про порушення і звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Актами державного виконавця від 25.04.2018 та від 22.06.2018 зафіксовано, що при виході за місцем знаходження майна, що підлягає демонтажу за адресою: АДРЕСА_1 , з метою перевірки виконання рішення суду в строк, визначений законом, паркан та ворота з фірткою не знесені.

Постановою державного виконавця ВП № 56051471 від 07.06.2018 відповідно до ст.ст. 63, 75 Закону № 1404-VIII на позивача накладено штраф в розмірі 1700,00 грн за невиконання рішення суду зобов`язального характеру. Крім того, позивача зобов`язано виконати таке рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

Постановою державного виконавця ВП № 56051471 від 22.06.2018 за невиконання рішення суду, що зобов`язує виконати певні дії у встановлений виконавцем строк, на позивача накладено штраф у подвійному розмірі (3400,00 грн).

25.07.2018 на адресу Вінницького відділу поліції Головного управління Нацполіції у Вінницькій області направлено повідомлення державного виконавця № 95338/15.26-25/26 про вчинення кримінального правопорушення в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 63 Закону № 1404-VIII. У повідомленні зазначено про ухилення позивача від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, що набрало законної сили, що свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України.

Як видно з матеріалів виконавчого провадження, в подальшому державний виконавець неодноразово надсилав на адресу стягувача вимоги про надання інформації щодо наявності організації, яка спеціалізується на демонтажі парканів та воріт та має відповідні дозвільні документи, з наступним авансуванням витрат цієї організації за виконання таких робіт (вимоги виконавця від 26.07.2018 № 98175/15.26-25/26, від 12.06.2019 № 63399/15.26-25/26 та від 08.07.2020 № 87481/15.26-25/26).

28.08.2020 державним виконавцем винесено постанову ВП № 56051471 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі положень п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" (стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа). Постанова обґрунтована відмовою стягувача від авансування проведення робіт з демонтування споруд на виконання рішення суду.

Пунктом 2 вказаної постанови вирішено вивести в окремі виконавчі провадження виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій.

Відтак постановою державного виконавця ВП № 56051471 від 28.08.2020 на підставі положень ст.ст. 3, 27, 40 Закону № 1404-VIII вирішено стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 7446,00 грн.

З метою виконання зазначеної постанови 01.09.2020 державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 62913880. В межах виконання цього провадження на майно позивача накладено арешт, а також звернуто стягнення на його пенсію у розмірі 20% до повної виплати загальної суми боргу, який складається з виконавчого збору в розмірі 7446,00 грн та витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 238,00 грн.

У листопаді 2020 року позивачу стало відомо про здійснення Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області відрахувань з його пенсії на виконання рішення органу ДВС. 30.11.2020 представниця позивача ознайомилася з матеріалами виконавчих проваджень, після чого позивач дізнався про наявність постанови державного виконавця ВП № 56051471 від 28.08.2020 про стягнення з нього виконавчого збору в розмірі 7446,00 грн.

Вважаючи вказану постанову протиправною, 09.12.2020 позивач звернувся до суду з позовом про її скасування.

Щодо строку звернення до адміністративного суду суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, частинами першою та другою статті 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Предметом позову у цій справі є постанова державного виконавця Центрального відділу ДВС у м. Вінниці Літвінової М.В. від 28.08.2020 про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 7446,00 грн.

Отже, в цілях обчислення строку звернення до суду визначальним є встановлення тієї обставини, коли саме позивач (або його уповноважений представник) дізнався про оскаржувану постанову.

При цьому, на думку суду, початок перебігу строку звернення до суду необхідно пов`язувати саме з фактом отримання позивачем копії вказаної постанови, адже лише після ознайомлення з її змістом та підставами прийняття, позивач, як боржник у виконавчому провадженні, міг дійти висновку щодо порушення його прав та інтересів у зв`язку з винесенням такого рішення.

На це додатково вказують положення статті 28 Закону Закону № 1404-VIII, якими передбачено обов`язкове доведення до відома сторін виконавчого провадження про прийняті державним виконавцем постанови та інші документи виконавчого провадження шляхом їх надсилання адресатам поштою або вручення через кур`єра.

У матеріалах виконавчого провадження № 56051471 міститься супровідний лист від 28.08.2020 № 10539/15.26-25/26 про направлення на адресу позивача копії оскаржуваної постанови. Втім, належних доказів на підтвердження того, що ця постанова дійсно надсилалась позивачу і, тим паче, була отримана ним, відповідач не надав.

Натомість, як видно з матеріалів виконавчого провадження № 62913880, про наявність постанови ВП № 56051471 від 28.08.2020 про стягнення виконавчого збору позивач фактично дізнався лише 30.11.2020 під час ознайомлення з матеріалами відповідних виконавчих проваджень, а вже 09.12.2020 звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ).

Прецедентна практика ЄСПЛ виходить з того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція) гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

ЄСПЛ акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких полягає в тому, щоб не допустити судовий процес у безладний рух.

Проте не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя має бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").

В рішеннях від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Есколано Каваніллес проти Іспанії" ЄСПЛ вказав на те, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

З огляду на викладене та керуючись принципом верховенства права, усі сумніви щодо початку перебігу строку звернення до суду трактуються судом на користь позивача.

Отже, враховуючи встановлені обставини справи, беручи до уваги положення ч. 3 ст. 74 Закону № 1404-VIII та ч. 4 ст. 122 КАС України, суд погоджується з доводами позивача щодо дотримання ним строку звернення до адміністративного суду, визначеного частиною другою статті 287 КАС України.

Вирішуючи справу по суті, суд керується такими мотивами.

Спірні правовідносини передусім регулюються Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (Закон № 1404-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом положень статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення, зокрема, на підставі таких виконавчих документів як виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Частиною першою статті 26 Закону № 1404-VIII визначено, що державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Статтею 27 Закону № 1404-VІІІ надано визначення поняття "виконавчий збір" та унормовано питання щодо його розміру, порядку та підстав стягнення.

Так, згідно з ч. 1 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника-фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника-юридичної особи.

Суд зауважує, що усі процитовані вище норми Закону № 1404-VІІІ діють від його первісної редакції. Жодних змін у зв`язку з прийняттям Закону України № 2475-VIII від 03 липня 2018 року такі норми не зазнавали та є чинними до сьогодні.

Отже, як на дату відкриття виконавчого провадження № 56051471 (станом на 27.03.2018), так і на дату винесення оскаржуваної постанови (станом на 28.08.2020), Закон № 1404-VІІІ передбачав обов`язкове стягнення з боржника-фізичної особи виконавчого збору в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати за примусове виконання рішення немайнового характеру.

Оскільки в період з 01.01.2018 до 31.12.2018 розмір мінімальної заробітної плати в Україні становив 3723,00 грн, на виконання вимог абз. 2 ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII у постанові державного виконавця від 27.03.2018 про відкриття виконавчого провадження № 56051471 правомірно було зазначено про стягнення з позивача, як боржника, виконавчого збору в розмірі 7446,00 грн (3723,00х2).

Водночас суд зазначає, що вказане виконавче провадження стосувалося виконання рішення, за яким боржника зобов`язано вчинити певні дії. Тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII, якими унормовано питання стягнення виконавчого збору при виконанні рішень майнового характеру.

Крім того, статтею 40 Закону № 1404-VІІІ визначено порядок прийняття постанови про стягнення виконавчого збору у випадку закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу.

Так, частиною третьою вказаної статті передбачено, що в разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Водночас за приписами частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Отже, системний аналіз наведених правових норм дає змогу зробити висновок, що Законом № 1404-VIII визначено альтернативний порядок вирішення питання про стягнення з боржника виконавчого збору, який залежить від певних умов.

У першому випадку це питання вирішується відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VІІІ на стадії відкриття виконавчого провадження з одночасним зазначенням у постанові про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору. Наслідком такого рішення є можливість стягнення виконавчого збору безпосередньо в процесі здійснення виконавчого провадження.

В іншому випадку, питання про стягнення виконавчого збору вирішується в порядку, встановленому ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VІІІ, а саме в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, або ж повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону. Водночас у цьому випадку рішення про стягнення виконавчого збору приймається не пізніше наступного дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа) і лише якщо виконавчий збір не було стягнуто у ході виконавчого провадження.

Правильність зазначеного висновку додатково підтверджується вимогами Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі Інструкція № 512/5).

Зокрема, пунктом 8 розділу III цієї Інструкції у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону № 1404-VІІІ.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Отже, Інструкцією № 512/5 теж регламентовано такий порядок вирішення питання про стягнення з боржника виконавчого збору, відповідно до якого це питання вирішується державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження або, за наявності підстав, після прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження чи повернення виконавчого документа стягувачу.

Таким чином, оскільки у виконавчому провадженні № 56051471 виконавчий документ було повернуто стягувачу з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 37 Закону № 1404-VІІІ, суд доходить висновку, що державний виконавець правомірно та з дотриманням вимог чинного законодавства виніс оскаржувану постанову від 28.08.2020 про стягнення з позивача виконавчого збору, у розмірі, про який було зазначено в постанові про відкриття виконавчого провадження від 27.03.2018, а саме 7446,00 грн.

При вирішення справи суд не бере до уваги доводи позивача про те, що зміни, внесені до Закону № 1404-VІІІ на підставі Закону № 2475-VIII від 03 липня 2018 року, погіршили його становище як боржника у виконавчому провадженні.

Такі зміни стосувалися виключно частини другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ, тоді як частина третя цієї статті, норми якої підлягають застосуванню до спірних правовідносин, жодних змін не зазнала і є чинною дотепер.

Крім того, суд враховує, що на дату прийняття оскаржуваної постанови вже діяла редакція частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII із змінами, внесеними згідно із Законом України № 2475-VIII від 03 липня 2018 року.

Відповідно до цієї редакції виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, якщо до дня набрання чинності Законом України № 2475-VIII від 03 липня 2018 року, тобто до 28.08.2018, виконавчий збір дійсно міг стягуватись лише за фактичне стягнення державним виконавцем коштів чи вчинення ним дій, які призвели до стягнення з боржника сум заборгованості, то після 28.08.2018 стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця в межах виконавчого провадження та засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення самостійно ще до відкриття виконавчого провадження.

Також суд не може погодитися з доводами позивача про те, що підставою для стягнення з боржника виконавчого збору є лише здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами ДВС. Чинне на дату прийняття оскаржуваної постанови законодавство, що врегульовує порядок здійснення виконавчого провадження, однозначно вказує на те, що стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком державного виконавця, навіть при відкритті виконавчого провадження.

До того ж суд ще раз зауважує, що у даному випадку підлягають застосуванню положення абз. 2 ч. 5 ст. 26, ч. 3 ст. 27 та ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII, які, по-перше, не змінювались під час виникнення та існування спірних правовідносин, і, по-друге, не містять будь-яких умов для стягнення з боржника виконавчого збору за примусове виконання рішення немайнового характеру, в тому числі обов`язкове фактичне виконання такого рішення.

Окрім того, як видно з матеріалів виконавчого провадження № 56051471, з метою виконання виконавчого документа державний виконавець вчинив усі необхідні дії, визначені статтею 63 Закону № 1404-VIII для виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії. Водночас невиконання рішення суду та повернення виконавчого документа стягувачу обумовлювались бездіяльністю боржника та відмовою стягувача від авансування витрат для залучення організації, яка спеціалізується на демонтажних роботах.

Тому у даному випадку відсутність реального виконання рішення не може свідчити про відсутність підстав для стягнення з боржника виконавчого збору.

Щодо правових висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18 та постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 14.05.2020 у справі № 640/685/19, то такі, на думку суду, не можуть бути застосовані при вирішенні цієї справи.

Так, вищезазначена постанова Великої Палати Верховного Суду стосується застосування частини другої статті 27 та частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).

При цьому Велика Палата сформулювала свої висновки на основі аналізу частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII в редакції, що була чинною до внесення змін на підставі Закону України № 2475-VIII від 03 липня 2018 року.

Тобто висновки, зроблені Великою Палатою у справі № 2540/3203/18, поширюються на випадки застосування норм частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII, якими передбачалось стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутої з боржника суми боргу за виконавчим документом.

Висновки Касаційного адміністративного суду Верховного Суду у справі № 640/685/19 стосуються, знову-таки, положень ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII і полягають в тому, що у редакції до 28.08.2018 такі положення зменшували відповідальність боржника у виконавчому провадженні з виконання рішення про стягнення суми боргу в порівнянні з нормами ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII у редакції чинній з 28.08.2018, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню. Відтак Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки виконавче провадження було відкрите до 28.08.2018, а оскаржувана постанова винесена після 28.08.2020, у державного виконавця не було правових підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначався новою редакцією ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII, оскільки це погіршило становище боржника з урахуванням відсутності реального стягнення будь-яких коштів на користь стягувача.

Отже, наведені висновки Великої Палати Верховного Суду та Касаційного адміністративного суду Верховного Суду ґрунтуються на застосуванні саме положень частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII, у редакції як до, так і після внесення змін до неї згідно із Законом України № 2475-VIII від 03 липня 2018 року. Окрім того, вони надані у справах, де предметом спору є постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору при виконанні рішення майнового характеру.

Відтак посилання позивача на вищевказані правові позиції суд вважає помилковим та до уваги не бере.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За приписами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій і докази, надані позивачем, суд приходить до переконання, що постанова старшого державного виконавця Центрального відділу ДВС у м. Вінниці Літвінової М.В. № 56051471 від 28.08.2020 про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 7446,00 грн прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством. Доводи позивача правомірності вказаної постанови не спростовують та підстав для її скасування не дають.

Таким чином, оскільки під час розгляду справи не підтвердився факт порушення законних прав та інтересів позивача внаслідок прийняття оскаржуваного рішення, у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Враховуючи вимоги статті 139 КАС України, підстав для відшкодування позивачу витрат зі сплати судового збору немає.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 287, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

За змістом положень абз. 2 ч. 1 ст. 295 КАС України якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, строк апеляційного оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 );

2) відповідач: Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (, місцезнаходження: вул. Соборна, 15-А, м. Вінниця, 21050).

Повне судове рішення складено 18.12.2020.

Суддя Сало Павло Ігорович