Справа № 760/22587/19
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

секретарі - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Начальника управління податкових перевірок фізичних осіб Головного управління ДПС у м. Києві Чубки Світлани Борисівни про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Начальника управління податкових перевірок фізичних осіб Головного управління ДПС у м. Києві Чубки C.Б. про визнання протиправною та скасування постанови від 31 січня 2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 164-1 та ст. 165-1 КпАП України.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що протоколи про адміністративне правопорушення складені, а оскаржувана постанова прийнята виключно на підставі акту перевірки, висновки якого є лише відображенням фактичних дій податкових ревізорів-інспекторів, а тому не створюють жодних правових наслідків. Крім того, звернув увагу на те, що у протоколі № 5 від 18 січня 2019 року не вказана частина статті 165-1 КпАП України, що свідчить про відсутність конкретизації об`єктивної сторони правопорушення всупереч вимог ст. 256 КпАП України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Свої доводи обгрунтовує тим, що форма та зміст постанови про адміністративне правопорушення чітко регламентовані чинним законодавством. Вказує, що відповідачем було перевірено всі надані матеріали про вчинення адміністративного правопорушення ФОП ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обгрунтування своєї позиції зазначає, що всупереч вимог ПК України ГУ ДПС у м. Києві безпідставно розглянуло матеріали справи про адміністративне правопорушення без урахування всіх обставин справи, протоколи про адміністративне правопорушення оформлені з порушенням вимог чинного законодавства, а жодних доказів вчинення правопорушень відповідачем не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - змінити, виходячи з наступного.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що 31 січня 2019 року начальник управління контрольно перевірочної роботи фізичних осіб ГУ ДФС у м. Києві Чубка С.Б. винесла відносно нього постанову про накладення адміністративного стягнення на підставі протоколів від 18 січня 2019 року № 5 та № 4 і доданих до них матеріалів справи про адміністративні правопорушення - акту перевірки від 28 грудня 2018 року № 4958/26-15-42-04-30-НОМЕР_1 щодо фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 по справі про адміністративні правопорушення за неналежне ведення обліку доходів і витрат за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року та порушення порядку нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року.

Позивач не погоджується з вказаною постановою, звертаючи увагу, перш за все, на те, що відносно нього були складені протоколи № 5 та № 6, а не № 4 та № 5. Крім того, Позивач вважає, що відносно нього мали б бути винесені дві постанови, тобто по 1 постанові щодо кожного протоколу.

Зі змісту тексту протоколу №5 вбачається, що ОСОБА_1 притягується до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 165-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Вказана стаття налічує 7 частин, кожна з яких визначає відповідальність за певні дії (бездіяльність), які утворюють окремий(кваліфікований) склад правопорушення.

Судом встановлено, що в подальшому податкові повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкції та вимога про сплату боргу від 01 лютого 2019 року були оскаржені позивачем 13 лютого 2019 року до ДФС України, за рішенням якого від 11 квітня 2019 року за № 16943/6/99-99-11-05-01-25 податкові повідомлення-рішення № від 01 лютого 2019 року; податкові повідомлення-рішення № від 01 лютого 2019 року; № від 01 лютого 2019 року були повністю чи частково скасовані.

Відтак, позивач вважає притягнення до адміністративної відповідальності необгрунтованим та просить скасувати постанову від 31 січня 2019 року.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на те, що в основу постанови про накладення адміністративного стягнення покладені лише відомості, зафіксовані в акті податкової перевірки, висновки якого оскаржені позивачем в установленому законодавством порядку.

З такими висновками суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти тільки на підставі, в межах повноважень та способом, які передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, ст. 7 КпАП України визначено, що ніхто не може бути підданий заходу стягнення у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах та у порядку, встановлених законом. Провадження по справах про адміністративні правопорушення здійснюється на підставі суворого дотримання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

У відповідності до ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачена адміністративна відповідальність.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно ст. 251 КпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 254 КпАП України, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

У силу приписів ст. 280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно п. 111.1 ст. 111 Податкового кодексу України за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються такі види юридичної відповідальності: 111.1.1. фінансова; 111.1.2. адміністративна; 111.1.3. кримінальна.

За правилами ст. 112 ПК України притягнення до фінансової відповідальності платників податків за порушення законів з питань оподаткування, іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не звільняє їх посадових осіб за наявності відповідних підстав від притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності.

Крім того, відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

При цьому частиною 1 статті 26 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність за: порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску; неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності щодо єдиного внеску; подання недостовірних відомостей, що використовуються в Державному реєстрі, інших відомостей, передбачених цим Законом.

Положення частини першої статті 164-1 КпАП України передбачають адміністративну відповідальність за неподання або несвоєчасне подання громадянами декларацій про доходи чи включення до декларацій перекручених даних, неведення обліку або неналежне ведення обліку доходів і витрат, для яких законами України встановлено обов`язкову форму обліку, - вигляді попередження або накладення штрафу у розмірі від трьох до восьми неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У свою чергу, частиною першою статті 165-1 КпАП України передбачено, що порушення порядку нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності щодо єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування або подання недостовірних відомостей, що використовуються в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування, іншої звітності та відомостей, передбачених законами України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» і «;Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», порушення встановленого порядку використання та здійснення операцій з коштами Пенсійного фонду України, - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичну особу - підприємця або особу, яка забезпечує себе роботою самостійно, від тридцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Системний аналіз наведених норм у своїй сукупності дає підстави для висновку, що до адміністративної відповідальності згідно КпАП України за порушення вимог Податкового кодексу України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» може бути притягнуто особу незалежно від того, чи притягнуто її до фінансової відповідальності за приписами наведених нормативно правових актів та безвідносно того, чи завершені результати адміністративного оскарження висновків перевірки. Викладене, у свою чергу, свідчить про помилковість посилання суду першої інстанції на те, що подання заперечень на акт перевірки є перешкодою для розгляду контролюючим органом питання про притягнення платника податків до адміністративної відповідальності.

Частиною 1 статті 256 КпАП України визначено, що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Однак, у порушення наведених вимог ст. 256 КпАП України у протоколах про адміністративні правопорушення не зазначено, в чому саме полягали порушення, які конкретно неправомірні винні дії або бездіяльність вчинені Позивачем, який період, тобто не визначено, в чому саме полягало порушення порядку нарахування єдиного внеску, неналежне ведення обліку доходів і витрат.

Крім того, суд першої інстанції вірно підкреслив, що всупереч вимог ст. 256 КпАП України у протоколі від 18 січня 2019 року № 5 не було зазначено, яка саме частина статті 165-1 КпАП України передбачає відповідальність за вчинене особою правопорушення. При цьому судовою колегією враховується, що згадана норма статті 165-1 КпАП України містить у собі сім частин, а тому незазначення жодної з них унеможливлює визначення особою, щодо якої складено такий протокол, визначити повний склад правопорушення. Викладеним, у свою чергу, спростовується посилання апелянта на те, що у подальшому в оскаржуваній постанові було зазначено, що позивача притягнуто до відповідальності саме на підставі ч. 1 ст. 165-1 КпАП України.

Поряд з викладеним судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до ч. 1 ст. 38 КпАП України адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).

Судом апеляційної інстанції враховується, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон) платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 указаного Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

При цьому за правилами ч. 8 ст. 9 Закону платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до податкового органу (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Тобто, положеннями Закону передбачено обов`язок платника єдиного внеску забезпечувати подання звітності до податкового органу протягом визначеного ч. 8 ст. 9 Закону періоду та сплачувати єдиний внесок щомісячно чи щоквартально до 20 числа місяця, який настає за таким звітним періодом.

Викладене, у свою чергу, свідчить, що порушення порядку нарахування єдиного внеску не може вважатися триваючим, позаяк подання звітності щодо його нарахування і сплата повинні відбуватися у межах визначеного Законом строку.

У свою чергу, положеннями ст. 177 ПК України врегульовано питання оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, пунктом 177.10 якої передбачено, що фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Такий обов`язок закріплений також у пп. 296.1.2 п. 296.1 ст. 296 ПК України, згідно якого платники єдиного податку третьої групи (фізичні особи - підприємці), які є платниками податку на додану вартість, ведуть облік доходів та витрат за формою та в порядку, що встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Для реєстрації Книги обліку доходів та витрат такі платники єдиного податку подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги.

Отже, порушення наведених норм Податкового кодексу полягає, зокрема, у незабезпеченні ведення передбачених указаними законодавчими приписами облікових документів або неналежному їх веденні.

У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити, що триваючим правопорушенням є проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених правовою нормою, на противагу триваючому, разовим є порушення, яке виразилося в однократному порушенні вимог Закону, яке не має під собою непереривного невиконання обов`язків визначених правовою нормою.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем під час перевірки встановлено факти неналежного ведення обліку доходів і витрат у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року, а також порушення порядку нарахування єдиного внеску у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року.

Усі вищенаведені порушення, окрім неведення обліку, є разовими порушеннями Закону та Податкового кодексу, вони не мають триваючого характеру та не проявляються у триваючому безперервному порушенні закону у вигляді невиконання обов`язків визначених правовою нормою протягом певного часу.

Вказані порушення обумовлені певними діяннями щодо нарахування і сплати єдиного внеску, а також неналежному веденні обліку. Їх зміст і характер вказує на те, що вони є разовими і закінченими проступками станом на момент проведення перевірки. Відповідно, з урахування положень ч. 1 ст. 38 КпАП України адміністративне стягнення за такі правопорушення має бути накладено на винну особу протягом двох місяців з дня вчинення правопорушення.

Оскільки вказані порушення встановлені за періоди з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року, то станом на день прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення, а саме - на 31 січня 2019 року, двомісячний строк для застосування до позивача адміністративного стягнення, який обраховується з дати вчинення порушення, сплинув.

Щодо неведення обліку у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року, то судова колегія вважає за необхідне зазначити, що таке правопорушення є триваючим у розумінні ч. 1 ст. 38 КпАП України. Разом з тим, контролюючим органом в акті перевірки, а також у протоколі від 18 січня 2019 року № 5 зафіксовано, що таке правопорушення мало місце до 31 грудня 2017 року. Доказів, що останнє тривало до моменту його виявлення у ході проведення у грудні 2018 року перевірки, відповідачем не надано. За таких обставин, обмеживши тривалість даного правопорушення 31 грудня 2017 року, ГУ ДПС у м. Києві самостійно встановило момент його завершення - 31 грудня 2017 року, що, у свою чергу, свідчить про те, що накладення за його вчинення адміністративного стягнення 31 січня 2019 року також відбувалося поза межами визначених ст. 38 КпАП України строків.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 247 КпАП України провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема, закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Таким чином, прийняття оскаржуваної постанови від 21.11.2019 року в частині накладення санкцій мало місце поза межами встановленого ч. 1 ст. 38 КпАП України строку, що є наслідком її скасування.

Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Крім того, Європейський суд у справі «Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG» (1975, AC 591 at 638) вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі «Yvone van Duyn v. Home Office», принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (п. 128), та «Беєлер проти Італії» (п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (п. 74 рішення ЄСПЛ у справі «Лелас проти Хорватії»).

З урахуванням наведеного і зважаючи на те, що постанова про накладення адміністративного стягнення прийнята поза межами встановлених ст. 38 КпАП України строків, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного індивідуального акту як такого, що прийнятий суб`єктом владних повноважень поза межами правового поля з порушенням строку накладення стягнення.

За правилами п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, однак обґрунтував його з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, не врахувавши можливість притягнення особи одночасно до різних видів відповідальності та граничних строків притягнення до неї. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити у мотивувальній частині.

Керуючись статтями 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року - змінити в мотивувальній частині.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов