Справа № 160/13020/20
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2020-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
13.10.2020 р. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - відповідач), в якій позивач просить:
- визнати протиправну бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а саме: невжиття належних заходів реагування під час розгляду та надання відповіді щодо звернення ОСОБА_1 від 15.11.2019 року, що відображається в:
не здійсненні Парламентського контролю за дотриманням конституційних прав і свобод людини і громадянина згідно ст.101 Конституції України;
ігнорування вимог п.3 ст.3 Закону України «Про Уповноваженого Верховної ради України з прав людини» в частині поновлення порушених прав громадянина, що зокрема є метою здійснення Парламентського контролю відповідачем;
невжиття заходів для поновлення порушених прав, що суперечить вимогам ст.19 Закону України «Про звернення громадян» в частині обов`язку органу чи посадової особи яка проводила розгляд звернення забезпечувати поновлення порушених прав громадянина;
невжиття заходів згідно вимог статті 24 Закону України «Про звернення громадян».
- зобов`язати відповідача повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 15.11.2019 року, яке зареєстроване Секретаріатом Уповноваженого ВР України 18.11.2019 року, відповідно до чинного законодавства та вжити заходів реагування відповідно до компетенції.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2020 р. відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами з 11.11.2020 р., відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
07.12.2020 р. позивачем подано відповідь на відзив, в якому позивач зазначив про непогодження з доводами відповідача, вважає їх необ`єктивними та таким, що мають маніпулятивний, протиправний характер з метою відвернення уваги від суті позову. На переконання позивача, відповідач протиправно ухиляється від реалізації наданих повноважень на складання адміністративних матеріалів в разі встановлення порушення права на інформацію та права на звернення в порядку ст. 212-3 КУпАП, така поведінка відповідача суперечить вимогам статті 24 Закону України «Про звернення громадян». Крім того, статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» передбачений максимальний термін для розгляду звернень громадян 45 днів, втім відповідач розглядав звернення близько 170 днів, та як наслідок, відсутнє відновлення порушеного права. Відзив відповідача не містить належного обґрунтування щодо суті позову.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.
11.09.2019 р. ОСОБА_1 звернувся із скаргою до народного депутата України Корявченкова Ю.В .
У зв`язку з наведеним, 15.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся із скаргою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо неотримання поштової кореспонденції, адресованої народному депутату України Корявченкову Ю.В. , а саме його скарги від 11.09.2019 р., та притягнення винних до адміністративної відповідальності.
У своїй скарзі позивач просив Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини:
1) доручити перевірку зазначеної ситуації та встановити факти, що призвели до неотримання скарги Народним депутатом України, а винну особу притягнути до адміністративної відповідальності в установленому законом порядку;
2) роз`яснити порядок подальших дій в ситуації, яка склалась, за наявності двох фактів порушення Законів України з боку окремих працівників РНБО та Офісу Президента України, а скарга на їх протиправні дії не дійшла до одержувача з незалежних від заявника обставин, а внаслідок недбалого ставлення до виконання обов`язків особи, яка відповідальна за перевірку наявності та доставляння листів до народного депутата України;
3) надати можливість ознайомлення з матеріалами перевірки моєї скарги.
з`ясувати обставини неотримання народним депутатом України Корявченковим Ю.В. листа позивача;
забезпечити надання обґрунтованих письмових пояснень осіб, відповідальних за отримання народними депутатами України вхідної кореспонденції, щодо причин повернення заявнику листа у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.
«…2 січня 2019 року була узгоджена заява між начальником відділення поштового зв`язку № 8 та Управлінням справами Верховної Ради України щодо здійснення доставки (вручення) поштових відправлень, періодичних видань тощо через поштове відділення зв`язку № 8, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Садова, 3, до відділу службової кореспонденції Головного управління документального забезпечення Апарату Верховної Ради України, крім рекомендованих листів з повідомленням, що адресовані фізичним особам (народним депутатам України). Повідомлення до зазначених рекомендованих листів (форма 22) передаються через відділ службової кореспонденції адресатам.
Не погодившись з відповіддю відповідача щодо результатів розгляду його скарги, щодо вжитих заходів для відновлення права на його скаргу від 15.11.2019 р., з висновком відповідача, викладеного у листі-відповіді, про відсутність підстав для додаткових заходів, зауважуючи на тривалому розгляді його скарги та не притягнення винних до відповідальності, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Згідно з преамбулою Закону України «Про звернення громадян» (№393/96-ВР від 02.10.1996 р., далі - Закон №393) цей Закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Частиною першою статті 1 Закону №393 передбачено право громадянина України звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Визначення «скарги» міститься у частині 4 статті 3 Закону України «Про звернення громадян» та означає, що скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Відповідно до статті 4 Закону №393 до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:
порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);
створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;
незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Статтею 7 Закону №393 передбачено заборону відмови в прийнятті та розгляді звернення.
Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.
Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.
Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.
Відповідно до статті 16 Закону №393 скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.
Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:
об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;
у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;
на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;
скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;
забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;
письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;
вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;
у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;
не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;
особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
За змістом частини першої статті 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» визначено термін розгляду звернень громадян.
Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.
Відповідно до статті 28 Закону №393 контроль за дотриманням законодавства про звернення громадян відповідно до своїх повноважень здійснюють Верховна Рада України, народні депутати України, Президент України, Кабінет Міністрів України, Уповноважений з прав людини Верховної Ради України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські, районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі комітети, депутати місцевих рад, а також міністерства, інші центральні органи виконавчої влади щодо підпорядкованих їм підприємств, установ та організацій.
Отже, контроль за дотриманням законодавства про звернення громадян відповідно до своїх повноважень здійснює, зокрема, Уповноважений з прав людини Верховної Ради України.
Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» від 23.12.1997 № 776/97-ВР (далі - Закон № 776) урегульовано відносини, що виникають при реалізації прав і свобод людини і громадянина між громадянином України, незалежно від місця його перебування, іноземцем чи особою без громадянства, які перебувають на території України, та органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими і службовими особами.
Відповідно до статті 1 Закону № 776 парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений), який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є:
1) захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України;
2) додержання та повага до прав і свобод людини і громадянина суб`єктами, зазначеними у статті 2 цього Закону;
3) запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню;
4) сприяння приведенню законодавства України про права і свободи людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, міжнародними стандартами у цій галузі;
5) поліпшення і подальший розвиток міжнародного співробітництва в галузі захисту прав і свобод людини і громадянина;
6) запобігання будь-яким формам дискримінації щодо реалізації людиною своїх прав і свобод;
7) сприяння правовій інформованості населення та захист конфіденційної інформації про особу (стаття 3 Закону №776).
Згідно з частинами першою, другою статті 4 Закону № 776 Уповноважений є посадовою особою, статус якої визначається Конституцією України, цим та іншими законами України.
Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб. Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.
Згідно зі пунктами 6, 11, 12 частини 1 статті 13 цього Закону Уповноважений має право:
вимагати від посадових і службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності сприяння проведенню перевірок діяльності підконтрольних і підпорядкованих їм підприємств, установ, організацій, виділення спеціалістів для участі у проведенні перевірок, експертиз і надання відповідних висновків;
направляти у відповідні органи акти реагування Уповноваженого у разі виявлення порушень прав і свобод людини і громадянина для вжиття цими органами заходів;
перевіряти стан додержання встановлених прав і свобод людини і громадянина відповідними державними органами, в тому числі тими, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, здійснюють виконання судових рішень, вносити в установленому порядку пропозиції щодо поліпшення діяльності таких органів у цій сфері.
Згідно зі статтею 16 Закону №776 Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує: 1) за зверненнями громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників; 2) за зверненнями народних депутатів України; 3) за власною ініціативою.
Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян» (частина перша статті 17 Закону №776).
Приписами частини третьої статті 17 цього Закону при розгляді звернення Уповноважений:
1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;
2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому;
3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;
4) відмовляє в розгляді звернення.
Відповідно до частини п`ятої статті 17 Закону №776 повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.
Відповідно до частин першої, другої статті 10 Закону №776 для забезпечення діяльності Уповноваженого утворюється секретаріат, який є юридичною особою, має свій рахунок у банку та печатку встановленого зразка; структура секретаріату, розподіл обов`язків та інші питання щодо організації його роботи регулюються Положенням про секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - Положення).
Згідно з п. 8 Положення про Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, затвердженого Наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 20 червня 2012 року № 4/8-12 (надалі - Положення № 4/8-12), Секретаріат очолює Керівник, який призначається на посаду і звільняється з посади Уповноваженим.
Відповідно до п.п. 1-3 п. 11 Положення № 4/8-12, Керівник Секретаріату: організовує роботу Секретаріату, здійснює загальне керівництво його діяльністю та забезпечує виконання функцій Секретаріату; координує діяльність регіональних представництв Уповноваженого; організовує виконання доручень Уповноваженого.
Згідно з п. 1 Положення про представників Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, затвердженого Наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 26.07.2012 № 7/8-12 (надалі - Положення № 7/8-12), Представники Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - Представник) є посадовими особами, яким з метою здійснення парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина делегуються визначені повноваження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений) та на яких розповсюджуються гарантії забезпечення діяльності Уповноваженого.
Відповідно до п. 4 Положення № 7/8-12 Представник підпорядковується безпосередньо Уповноваженому, здійснює свою діяльність у межах делегованих йому повноважень, визначених завдань та функцій.
Згідно з пп. 5.4 п. 5 Положення № 7/8-12 Представник за дорученням Уповноваженого розглядає звернення осіб.
Відповідно до пункту 5.5 Положення № 7/8-12, представник Уповноваженого за дорученням Уповноваженого розглядає звернення осіб.
Згідно з вищевказаним Положенням Представник Уповноваженого має право підписувати листи (з використанням бланка затвердженого зразка представника Уповноваженого) до органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб (крім Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України, народних депутатів України, керівників центральних органів виконавчої влади), органів прокуратури України (крім Генерального прокурора України), органів судової влади (крім голів вищих спеціалізованих судів та ВСУ), керівників підприємств, установ та організацій, громадських організацій з питань забезпечення дотримання прав людини, зокрема порушених у зверненнях до Уповноваженого, разом із рекомендаціями щодо дотримання стандартів у галузі прав людини, контролює їх розгляд, а також остаточні відповіді громадянам.
Наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 12 серпня 2013 року №18/02-13 затверджено Порядок здійснення провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - Порядок №18/02-13), згідно з яким цей Порядок відповідно до Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», визначає (врегульовує) механізм здійснення провадження у справах про порушення прав і свобод людини і громадянина.
Провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - це комплекс заходів, які здійснюються з метою парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини, сприяння їх поновленню, запобігання виникненню умов, що створюють можливості порушення прав та свобод людини (п.п.1.1.)
Під час провадження кожна дія або рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання таких дій та прийняття рішень. Критерієм для визначення розумності строків провадження є складність провадження, яка визначається з урахуванням кількості порушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки дій, необхідних для здійснення провадження, тощо (п.п.1.4.).
Зацікавлені сторони повідомляються про відкриття провадження в строки, визначені Законом України «Про звернення громадян» (п.1.6.).
Відповідно до п.2.1. Порядку №18/02-13 підставами відкриття провадження можуть бути відомості про порушення прав і свобод людини і громадянина, які містяться у: а) зверненнях громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників (повноваження яких оформлені у встановленому законодавством порядку); б) повідомленнях підприємств, установ, організацій, в тому числі і громадських; в) зверненнях народних депутатів.
Згідно з п.3.6. п.3 Порядку №18/02-13 в ході провадження можуть вживатись такі заходи:
3.6.1. надання роз`яснень з питань, наведених у зверненні;
3.6.2. здійснення перевірки відомостей, викладених у зверненнях або повідомленнях, шляхом:
3.6.2.1. надсилання запитів до відповідних державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності;
3.6.2.2. виїзд працівника Секретаріату на місце події, відвідування органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності;
3.6.2.3. запрошення посадових і службових осіб, громадян України, іноземців та осіб без громадянства для отримання від них усних або письмових пояснень щодо обставин, які перевіряються по справі;
3.6.2.4. ознайомлення з документами, у тому числі тими, що містять інформацію з обмеженим доступом, та отримання їх копій в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, органах прокуратури, включаючи справи, які знаходяться в судах;
3.6.3. проведення нарад, консультацій з представниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, з питань, що порушені у зверненнях або повідомленнях;
3.6.4. звернення до суду із заявою про захист прав і свобод людини і громадянина, у випадках та в порядку, встановлених законодавством;
3.6.5. участь у судовому процесі у випадках та порядку, встановлених законодавством;
3.6.6. проведення перевірок діяльності органів державної влади, підприємств, установ, організацій, з отриманням результатів експертиз і підготовкою відповідних висновків;
3.6.7. здійснення моніторингових візитів до місць несвободи, в тому числі відвідування без попереднього повідомлення про час і мету.
3.7. В ході провадження можуть готуватися та вноситися такі акти реагування Уповноваженого:
3.7.1. подання Уповноваженого;
3.7.2. конституційне подання Уповноваженого.
Відповідно до п. 3.10. п. 3 цього Порядку повідомлення автора звернення про відкриття провадження та його інформування про результати провадження здійснюється тим структурним підрозділом, який визначено головним виконавцем провадження, з урахуванням інформації, наданої співвиконавцями.
Згідно з п. 6. Порядку №18/02-13 провадження завершується шляхом надання остаточної відповіді авторові звернення за результатами з`ясування обставин справи після вжиття передбачених Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» заходів, спрямованих на запобігання порушенням прав і свобод людини або сприяння їх поновленню.
У разі отримання додаткових відомостей у справі може прийматися рішення про поновлення провадження. Воно здійснюється у тому ж порядку, що і відкриття.
Системний аналіз викладених правових норм дозволяє дійти висновку, що кожен громадян має право звернутися до органів державної влади, посадових осіб із скаргою в разі порушення його законних прав, і у разі порушення цього права, має право на звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за захистом.
При цьому, законодавством регламентовано чітку процедуру прийняття Уповноваженим такої заяви, вирішення питання про відкриття відповідного провадження та здійснення її розгляду, в тому числі заходи, які можуть вживатись Уповноваженим в ході провадження.
При цьому, письмовими доказами, наявними в матеріалах справи підтверджено та не спростовано відповідачем, що зазначена скарга позивача від 15.11.2019 р. відповідає вимогам Законів України «Про Уповноваженого Верховної Ради з прав людини» та «Про звернення громадян», та прийнята відповідачем до розгляду.
Таким чином, надходження до Уповноваженого скарги позивача від 15.11.2019 р., відповідно до статті 17 Закону № 776, зумовило виникнення в нього обов`язку обрати один з варіантів поведінки з визначених цією законодавчою нормою, а саме: відкрити провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; роз`яснити позивачу заходи, що він їх має вжити; у разі наявності правових підстав, направити звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролювати розгляд цього звернення або вмотивовано відмовити в розгляді звернення.
Однак, матеріали справи не містять доказів на вчинення відповідачем відповідних дій.
Не містять матеріали справи і доказів повідомлення позивача про відкриття провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина за його скаргою та роз`яснень позивачу заходів, що він їх має вжити.
Доводи відповідача про те, що позивачу було надано відповідь на його звернення у відповідності з вимогами чинного законодавства, суд вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначалось, законодавством чітко регламентовано процедуру розгляду звернень Уповноваженим та виключний перелік варіантів владно-управлінської поведінки Уповноваженого, що можуть бути застосовані. У цьому ж випадку, лист-відповідь відповідача на звернення позивача не відповідає жодному з них.
Щодо посилань відповідача на ту обставину, що розгляд звернення Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини може тривати понад строки, встановлені Законом України «Про звернення громадян», з урахуванням специфіки діяльності Уповноваженого, суд зазначає наступне.
Порядок розгляду звернень до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини визначений у статті 17 вищевказаного Закону.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян».
Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.
Аналіз наведених правових норм свідчить, що спеціальних строків розгляду звернень до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, які б відрізнялись від визначених у Законі України «Про звернення громадян», положення статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» не містять.
Таким чином, на Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини поширюється строк розгляду звернень, який відповідно до статті 20 становить не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. При цьому у разі якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. Водночас загальний строк на вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Окрім того, матеріали справи не містять доказів повідомлення позивача про те, що розгляд його скарги неможливо здійснити в місячний термін. Не надано відповідачем і доказів продовження строку розгляду його скарги та встановлення необхідного терміну для її розгляду у розумінні частини першої статті 20 Закону №393.
Доводи відповідача щодо належного розгляду скарги позивача, про повну перевірку обставин, викладених у його скарзі, суд приймає до уваги, але зазначає, що вони не спростовують факту невиконання Уповноваженим приписів частин третьої, п`ятої статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради з прав людини», статті 20 Закону України «Про звернення громадян».
Відповідно до частини першої статті 14 Закону №776 Уповноважений зобов`язаний додержуватися Конституції України і законів України, інших правових актів, прав та охоронюваних законом інтересів людини і громадянина, забезпечувати виконання покладених на нього функцій та повною мірою використовувати надані йому права.
Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті неприйнятності доводів відповідача про належність розгляду скарги позивача), сформовану, зокрема у справі «Рисовський проти України», де Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Враховуючи вкладеного, суд вважає, що під час розгляду скарги позивача від 15.11.2019 р. відповідачем не дотримано приписів частин третьої, п`ятої статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради з прав людини», статті 20 Закону України «Про звернення громадян».
Щодо обраного позивачем способу захисту, суд зазначає наступне.
Суд зауважує, що статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в інших законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно з частиною 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В рамках адміністративного судочинства:
дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;
бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;
рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

За загальним правилом, кожна особа, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Позивач в позовних вимогах просить визнати протиправною бездіяльність відповідача під час розгляду його скарги від 15.11.2019 р., що виразилась у не здійсненні Парламентського контролю за дотриманням конституційних прав і свобод людини і громадянина згідно ст.101 Конституції України; ігнорування вимог п.3 ст.3 Закону України «Про Уповноваженого Верховної ради України з прав людини» в частині поновлення порушених прав громадянина, що зокрема є метою здійснення Парламентського контролю відповідачем; невжиття заходів для поновлення порушених прав, що суперечить вимогам ст.19 Закону України «Про звернення громадян» в частині обов`язку органу чи посадової особи яка проводила розгляд звернення забезпечувати поновлення порушених прав громадянина; невжиття заходів згідно вимог статті 24 Закону України «Про звернення громадян».

Проте, на переконання суду, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає способам судового захисту, закріпленим частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, та об`єкту порушеного права, з огляду на те, що позивач отримав відповідь на свою скаргу, що викладена Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини у листі №8931.4/М-16270.3/19/30.2 від 10.04.2020 р.

З урахуванням встановлених у справі фактичних обставин щодо здійснених відповідачем заходів в ході провадження за скаргою позивача від 15.11.2019 р., які відповідають заходами, передбачених п.3.6. п. 3 Порядку №18/02-13, а саме: ініційованих відповідачем неодноразових запитів до Апарату Верховної Ради України з метою перевірки викладених у скарзі позивача обставин, з`ясування причин настання таких обставин, звернення до Голови Верховної Ради України з метою сприяння в усуненні виявлених порушень вимог Закону України «Про звернення громадян» з боку деяких народних депутатів України, надання остаточної відповіді, суд вважає, що бездіяльності з боку відповідача не було.

Як наслідок, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язати відповідача повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 15.11.2019 року, яке зареєстроване Секретаріатом Уповноваженого ВР України 18.11.2019 року, відповідно до чинного законодавства та вжити заходів реагування відповідно до компетенції.

Разом з цим, враховуючи встановлені у ході судового розгляду справи порушення, з метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідача, що виразились у розгляді скарги ОСОБА_1 від 15.11.2019 р. з порушенням приписів частин третьої, п`ятої статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради з прав людини», статті 20 Закону України «Про звернення громадян».

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд вважає, що відповідачем у порушення приписів частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України не надано належних, у розумінні статей 73-76 Кодексу адміністративного судочинства України, доказів, які б підтверджували правомірність вчинення дій на розгляд скарги позивача від 15.11.2019 р.

Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, виходячи з меж позовних вимог та вставлених обставин, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, судовий збір в сумі 420,40 грн. підлягає стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (01008, Київ, вул. Інститутська, 21/8, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо розгляду скарги ОСОБА_1 від 15.11.2019 р., що виразились у розгляді скарги ОСОБА_1 від 15.11.2019 р. з порушенням приписів частин третьої, п`ятої статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради з прав людини», статті 20 Закону України «Про звернення громадян».

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (01008, Київ, вул. Інститутська, 21/8, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування сплаченого судового збору у сумі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець