Справа № 824/353/20-а
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/353/20-а

Головуючий у І інстанції: Дембіцький П.Д.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

16 грудня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Білої Л.М. Франовської К.С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Кіцманської місцевої прокуратури в Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кіцманської місцевої прокуратури в Чернівецькій області про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в березні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся в Чернівецький окружний адміністративний суд з позовом (нова редакція) до Кіцманської місцевої прокуратури в Чернівецькій області (відповідача), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність керівника Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області Никифорука Андрія Степановича, щодо ненадання йому витребуваної публічної інформації на запит від 29.02.2020 або відмови в наданні такої інформації у зв`язку з її відсутністю у відповідача;

- зобов`язати керівника Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області Никифорука Андрія Степановича , надати йому публічну інформацію у відповідності до запиту від 29.02.2020 або відмови в наданні такої інформації у зв`язку з її відсутністю у відповідача;

- зобов`язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Чернівецький окружний адміністративний суд рішенням від 18.06.2020 позов задовольнив частково. Визнав протиправною бездіяльність Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області, щодо ненадання ОСОБА_1 витребуваної публічної інформації на запит від 29.02.2020 або відмови в наданні такої інформації у зв`язку з її відсутністю у відповідача.

Зобов`язав Кіцманську місцеву прокуратуру Чернівецької області повторно розглянути запит на отримання публічної інформації ОСОБА_1 від 29.02.2020, з урахуванням встановлених обставин у справі.

Стягнув на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840,80 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Кіцманської місцевої прокуратури в Чернівецькій області.

Також зобов`язав відповідача, суб`єкта владних повноважень, Кіцманську місцеву прокуратуру в Чернівецькій області, подати у 30 денний строк із дня отримання рішення суду звіт про виконання судового рішення. В іншій частині відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що згідно інформації викладеної в листі Кіцманської місцевої прокуратури № 94-1446вих20 від 05.03.2020 міститься вичерпна відповідь на запит ОСОБА_1 .

Вважає, що оскільки оскарження позивачем дій прокуратури за своїм змістом пов`язані з реалізацією органом прокуратури своїх кримінально-процесуальних повноважень, тому судовий захист порушених прав позивача підлягає вирішенню виключно в рамках кримінального процесу, за правилами ст. 303-307 КПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що звернувся до відповідача з запитом на отримання публічної інформації, оскільки норми КПК не зобов`язують відповідача надавати відповіді на запити, однак на думку позивача, відповідач не надав витребувану ним публічну інформацію, у зв`язку з чим проявив протиправну бездіяльність.

Вважає, що документів (публічна інформація) на підставі яких позивач набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні не існує.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з приписів ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 29.02.2020 звернувся до відповідача із запитом на публічну інформацію. В запиті позивач просив надіслати на його адресу копію документа, яким йому надано статус підозрюваного у кримінальному провадженні № 0000007 та копію документа який підтверджує отримання ним повідомлення про підозру у кримінальному проваджені № 0000007.

05.03.2020 відповідач надіслав на адресу позивача відповідь на запит, до якого додав: копію повідомлення про підозру ОСОБА_1 від 01.10.2014 у кримінальному провадженні № 0000007; копії документів, які підтверджують отримання ним повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 0000007.

Вважаючи, що відповідач не надав витребувану ним публічну інформацію, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у ч. 2 ст. 2 КАС України.

Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).

Статтею 10 Закону № 2939-VI визначено, що кожна особа має право:

1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом;

2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається;

3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону;

4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів;

5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.

Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.

Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України (ч. 3 ст. 23 Закону 2939-VI).

Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

В свою чергу, суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до приписів п.1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; тощо.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій, які він повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Слід звернути увагу, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий, однак, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ, необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до ч. 1 ст.1 Кримінально процесуального кодексу України (далі КПК України) порядок кримінального провадження на всій території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК України, кримінальним провадженням є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. За своєю правовою природою кримінальне провадження становить єдиний комплекс вчинюваних в установленному КПК порядку дій, у межах якого органи досудового розслідування і суд здійснюють функцію притягнення особи до кримінальної відповідальності. Зокрема, таке провадження включає встановлені законом процедури одержання доказів, гарантії законності цих процедур, а також право особи в установлений КПК спосіб оспорювати правомірність відповідних процесуальних дій та/або рішень у контексті реалізації свого права на захист.

Право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, що належить до загальних засад кримінального провадження, згідно з ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 303 КПК визначено порядок оскарження рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, та право на оскарження, зокрема, підозрюваним, його захисником чи законним представником, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Згідно ч. 2 цієї статті визначено, що скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

Приписами ч. 1 ст. 42 КПК України визначено, що підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276 - 279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

При цьому, колегія суддів наголошує, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства (пункт 2 частини другої статті 19 КАС).

Як встановлено судом першої інстанції, 29.02.2020 позивач звернувся до відповідача із запитом на публічну інформацію. В запиті позивач просив надіслати на його адресу копію документа, яким йому надано статус підозрюваного у кримінальному провадженні № 0000007 та копію документа який підтверджує отримання ним повідомлення про підозру у кримінальному проваджені № 0000007.

Також встановлено, що 05.03.2020 відповідач надіслав на адресу позивача відповідь на запит, до якого додав: копію повідомлення про підозру ОСОБА_1 від 01.10.2014 у кримінальному провадженні № 0000007; скрін-шот електронної пошти відповідача, відповідно до якого видно, що підзора ОСОБА_1 направлена на його електронну адресу 14.07.2015; відповідь на лист адвоката позивача від 15.10.2014 № 12/3315.

Дослідженням відповіді відповідача на запит ОСОБА_1 суд першої інстанції вважав, що відповідачем не надано підтвердження отримання повідомлення про підозру ОСОБА_1 від 01.10.2014 позивачем відповідним листом електронної пошти, тому відповідач не надав всю запитувану інформацію позивачем зазначену в його запиті.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у рішенні Конституційного Суду України від 23.05.2001 № 6-рп/2001 зазначено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу-підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України, оскільки діяльність посадових осіб органів міліції, прокуратури має свої особливості і не належить до управлінської сфери.

У рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп також зазначено, що правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб`єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що спір, з метою вирішення якого позивач звернувсь до суду, виник у зв`язку із підозрою його у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст. 191 Кримінального кодексу України.

З огляду на наведені мотиви колегія суддів вважає, що в обсязі встановлених в цій справі обставин у зіставленні з правовим регулюванням спірних відносин, їх змістом та суб`єктним складом, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального й процесуального права та дійшов хибного й необґрунтованого висновку про поширення юрисдикції адміністративного суду на позовні вимоги ОСОБА_1 , зазначені у позовній заяві.

Тобто, даний позов спрямований на захист прав позивача в межах кримінального провадження, а не публічно-правових відносинах, що виключає можливість його розгляду та вирішення в порядку адміністративного судочинства.

З аналізу вказаних норм права встановлено, що суд першої інстанції наведеного не врахував та розглянув справу за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 1 ст. 319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі, роз`яснивши позивачеві право на звернення з позовом до суду кримінальної юрисдикції.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Кіцманської місцевої прокуратури в Чернівецькій області задовольнити частково.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року скасувати, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Кіцманської місцевої прокуратури в Чернівецькій області про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити дії закрити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Біла Л.М. Франовська К.С.