Справа № 380/5508/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/5508/20 пров. № А/857/12680/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сеника Р.П., Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року, ухвалене суддею Сподарик Н.І. у м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі № 380/5508/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до суду у якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій з 2013 по 2019 роки;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій з 2013 по 2019 роки.

У обґрунтування вимог адміністративного позову позивач зазначає те, що проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 у військовому званні майора.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 13.02.2019 року № 45 звільнений з військової служби у запас, а наказом від 01.03.2019 року № 50 виключений зі списків особового складу та усіх видів забезпечення.

Позивач зазначає, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані, в період з 2013 по 2019 роки, календарні дні додаткової відпустки, яка передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XII.

Позивач вважає, що відповідач порушив право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, а тому просить суд визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсації за дні не використаної додаткової відпустки.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2013 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 01.03.2019 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2013 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 01.03.2019 року.

Не погодившись з цим рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні позову.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що суд першої інстанції неповно з`ясував та дослідив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права.

Свою позицію відповідач пояснює тим, що відповідно до статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання в особливий період інших видів відпусток, зокрема додаткових, крім тих, які передбачені у пункті 19 статті 10-1 цього Закону, припиняється. Оскільки позивач Законом був позбавлений права використати щорічну додаткову відпустку, то, в свою чергу, позбавлений права отримати компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , є учасником бойових дій.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 13.02.2019 року № 45 звільнений з військової служби у запас.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2019 року № 50 виключений зі списків особового складу та усіх видів забезпечення.

Вислуга років у Збройних Силах України станом на 01.03.2019 року становить календарна - 13 років 07 місяці 13 днів, пільгова - 01 рік 06 місяців 20 днів.

Ознайомившись з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2019 року № 50 позивач встановив, що відповідач при звільненні з військової служби не виплатив позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Вважаючи, що відповідач допустив бездіяльність з цього приводу, позивач звернувся з позовом до суду.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу, як військовослужбовцю та учаснику бойових дій, надавалась щорічна додаткова відпустка в силу вимог статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку позивач за час служби не використав. Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, яким закріплено право військовослужбовця при звільненні використати дні додаткової відпустки з наступним звільненням або отримати грошову компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Оскільки відповідач при звільненні не виплатив позивачу грошову компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки, то суд першої інстанції зробив висновок про задоволення позову, так як відповідач допустив протиправну бездіяльність, не здійснивши нарахування та виплату грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на наступні обставини.

Щодо права позивача на додаткову відпустку передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та компенсацію при звільненні за невикористані дні додаткової відпустки, то апеляційний суд зазначає таке.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) установлюються такі види щорічних відпусток:

основна відпустка (стаття 6 цього Закону);

додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону);

додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону);

інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до пункту 12 статті 12 Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Частинами 8, 14, 17, 18, 19 статті 10-1 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів».

Системний аналіз змісту вищенаведених положень законодавства дає апеляційному суду підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Отже, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

Однак, апеляційний суд зазначає, що норми Закону № 3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбачену частиною 14 статті 10-1 Закону № 2011-XII з 2013 року по 2019 рік.

При цьому, апеляційний суд вважає, що доводи відповідача про те, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотримані додаткові відпустки, є наслідком невірного тлумачення наведених вище норм, оскільки припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд за результатами розгляду зразкової адміністративної справи № 620/4218/18.

Отже позивач, який не використав надані додаткові відпустки за час служби, при звільненні має право на грошову компенсацію за час невикористаної відпустки.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року в справі № 380/5508/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. П. Сеник
Т. І. Шинкар
Повний текст постанови складений 17.12.2020 року