Справа № 501/1426/20
Суддя: Петрюченко М. І.
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Дата документу 17.12.2020
Справа № 501/1426/20
2-а/501/41/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за

позовом: ОСОБА_1

до

відповідача: інспектора взводу №1 роти №4 полку №2 Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенанта поліції Пересунько Сергія Олеговича

третя особа: Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції

предмет та підстави позову: про скасування постанови про накладення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 02.05.2020 звернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора взводу №1 роти №4 полку №2 Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенанта поліції Пересунько Сергія Олеговича (третя особа: Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції) предмет та підстави позову: про скасування постанови про накладення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, згідно якого просить суд:

- скасувати постанову серії ДПО18 №681587 від 25.04.2020 винесену інспектором взводу №1 роти №4 полку №2 Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенантом поліції Пересунько С.О. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП за порушення п.12.4 Правил дорожнього руху;

- постановити окрему ухвалу, якою визнати дії інспектора взводу №1 роти №4 полку №2 Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенанта поліції Пересунько С.О. при розгляді справи 25.04.2020 про адміністративне правопорушення відносно нього (позивача) неправомірними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваною постановою його (позивача) притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення за порушення ним п.12.4 ПДР.

Позивач вважає, що вказана постанова винесена безпідставно та з істотним порушенням його прав та закону, зокрема:

- керуючи автомобілем позивач не перевищував швидкісного режиму більше ніж на 20 км.;

- в порушення законодавчих норм патрульний не довів позивачу його провину, поліцейські допускали неетичну поведінку, ображали його честь і гідність за віковими ознаками;

- інспектор патрульної поліції ОСОБА_2 не розглядав справу, постанову складав інший патрульний, не виконав вимоги ст.268 КУпАП, не роз`яснив позивачу його права, не дав можливості скористатисть послугами адвоката, не повідомив коли і ким буде розглядатись справа, не зазначив час початку і закінчення розгляду справи, не провів підготовку до розгляду справи, не виніс постанову та не вручив позивачу її копію, тощо.

Відповідач надав до суду письмові пояснення на позов, просить відмовити в задоволенні позову (а.с.41-48).

Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Судом на підставі ст.229 КАС України, у зв`язку із розглядом справи в порядку спрощеного провадження без участі сторін, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІІ. Обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що Постановою по справі про адміністративне правопорушення серії ДПО18 №681587 від 25.04.2020, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 255 гривень (а.с.6).

Виходячи із змісту оскаржуваної постанови, особою, яка її винесла (інспектор взводу №1 роти №4 полку №2 Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенант поліції Пересунько Сергій Олегович) встановлено, що 25.04.2020 року о 10:48 ОСОБА_1 , керуючи автомобілем CHEVROLET AVEO, номерний знак НОМЕР_1 в м.Одеса по вул.Миколаївська дорога, який рухався у населеному пункті зі швидкістю 75 км/год, при дозволеній не більше 50 км./год та перевищив встановлене обмеження швидкості руху на 25 км/год, чи порушив п.12.4 Правил дорожнього руху України. Швидкість руху вимірювалась приладом TruCAM ТС000752.

Факт вчинення адміністративного правопорушення був зафіксований лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів TruCAM НОМЕР_2 підтверджується роздруківкою файлу 158811689_mВ000_0425_104809.jmf з пристрою, на якому зафіксовано факт превищення позивачем швидкості руху та відеодиском з фотоматеріалами та показами технічних приладів (а.с.53, 67).

Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний TruCAM ТС000752 отримав сертифікат затвердження типу вимірювальної техніки від 29.08.2012 року, серії А №006694 та зареєстрований в реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером У3197-12, що підтверджується копією сертифікату (а.с.54).

Згідно з експертним висновком НДЦ «ТЕЗІС» НТУУ «КПІ» механізми технічного захисту інформації лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів TruCAM» LTI 20/20 відповідає вимогам нормативних документів системи технічного захисту інформації в Україні, що підтверджується копією експертного висновку (а.с.57).

Згідно свідоцтва № 22-01/17313, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCAM» LTI 20/20 №ТС000752 відповідає встановленим законодавством вимогам та є придатним до застосування (а.с.58).

V. Оцінка Суду.

Виходячи із змісту ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Дані положення кореспондуються в ст. 8 Закону України «Про національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних до нього причин.

В даній справі на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення в матеріалах справи наявний відеодиск з фотоматеріалами та показами технічних приладів (а.с.67).

Факт вчинення адміністративного правопорушення був зафіксований лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів ТгuСАМ LTI 20/20 №ТС00052 та підтверджується роздруківкою файлу 158811689_mВ000_0425_104809.jmf з пристрою, на якому зафіксовано факт превищення позивачем швидкості руху.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи судом встановлено, що «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM» отримав сертифікат затвердження типу вимірювальної техніки від 29.08.2012 року, серії А №006694 та зареєстрований в реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером У3197-12, (а.с.54).

Згідно з експертним висновком НДЦ «ТЕЗІС» НТУУ «КПІ» механізми технічного захисту інформації лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів TruCAM» LTI 20/20 відповідає вимогам нормативних документів системи технічного захисту інформації в Україні.

Також судом встановлено, що згідно свідоцтва № 22-01/17313, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCAM» LTI 20/20 №ТС000752 відповідає встановленим законодавством вимогам та є придатним до застосування (а.с.58).

Відповідно приписів ст.40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення дотримання правил дорожнього руху, виявлення або фіксування правопорушення може застосовувати технічні прилади.

Надаючи оцінку доказам наявним в матеріалах справи Суд звертає увагу, що ч.1 ст.122 КУпАП (перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками).

Як передбачено ст.23 Закону України "Про Національну поліцію", основними повноваженнями поліції є, зокрема, виявлення та припинення адміністративних правопорушень, а також регулювання дорожнього руху та контроль за дотриманням Правил дорожньою руху його учасниками.

Відповідно до ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП, яка передбачає відповідальність за порушення Правил дорожнього руху.

Враховуючи досліджені в судовому засіданні обставини та встановлені факти на підставі наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що доводи позовної заяви є необґрунтованими та спростовуються доказами, наданими відповідачем.

Таким чином, суд вважає доведеним вчинення позивачем порушення Правил дорожнього руху, що обумовило правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.

Щодо зауважень позивача в частині протиправності винесення спірної постанови на місці вчинення правопорушення, порушення процедури, не роз`яснення позивачу його прав, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Частиною 2 ст.258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Частиною 4 ст.258 КУпАП передбачено, що у випадках, передбачених частинами 1 та 2 цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.285 КУпАП у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу, копія постанови уповноваженої посадової особи у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення.

У висновку Науково-консультативної ради при Вищому адміністративному суді України (далі - НКР) щодо застосування положень ст.258 КУпАП під час вирішення справ про оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ст.122 КУпАП (далі - Висновок) зазначено, що випадки розгляду справ про адміністративні правопорушення уповноваженими на те особами на місці вчинення правопорушення визначені ст.258 КУпАП, в інших випадках справи про адміністративні правопорушення розглядаються за місцем вчинення правопорушення, відповідно до ст.276 КУпАП.

При цьому варто звернути увагу на те, що словосполучення "на місці вчинення правопорушення", яке містяться у ст.258 КУпАП та словосполучення «за місцем вчинення правопорушення", вжитого у ст.276 КУпАП мають різний правовий зміст.

Зазначену проблему аналізував Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 №5-рп/2015 у справі за конституційним поданням повноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої ст.276 КУпАП.

У пункті 2.4 мотивувальної частини цього рішення зазначено, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення "на місці вчинення правопорушення" і "за місцем його вчинення", які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення "за місцем його вчинення", застосоване у положенні ч.1 ст.276 Кодексу, за якою "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що словосполучення "за місцем його вчинення", яке міститься в положенні частини першої статті 276 Кодексу, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

У згаданому Висновку НКР дійшла висновку, що під час вирішення справ про оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ст.122 КУпАП, положення ст.258 КУпАП не застосовуються; винесення постанов у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.122 КУпАП, уповноваженими на те особами одразу після складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці вчинення правопорушення є неправомірним.

Такий висновок НКР ґрунтувався на тому, що положення ст.258 КУпАП не розповсюджувалися на ст.122 КУпАП.

Окрім того, проаналізувавши п.2.3 наведеного вище рішення Конституційного Суду України, можна дійти висновку, що Конституційний Суд, говорячи про порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 КУпАП, мав на увазі виключно випадки застосування скороченого провадження у справах, на які не розповсюджуються вимоги ст.258 КУпАП.

Однак, вже після прийняття Конституційним Судом зазначеного рішення, норми КУпАП та, зокрема, ст.258 зазнали змін, в результаті чого на справи, які віднесено до компетенції Національної поліції розповсюджено вимоги ч.4 ст.258 - постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься на місті вчинення правопорушення.

Таким чином, аналіз законодавчих норм, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, Висновку НКР, рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 №5-рп/2015, дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення за порушення Правил дорожнього руху, зокрема ст.122 КУпАП, на місці вчинення такого правопорушення.

При цьому, положення ст.ст.278, 279 КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки у даному випадку КУпАП передбачає спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення.

Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» затверджені Наказом МВС України №1395 від 07.11.2015 року встановлено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складення відповідного протоколу.

Отже, аналіз діючих законодавчих норм дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення ПДР (ст.122 КУпАП) на місці вчинення такого правопорушення та без складання протоколу.

Наведене свідчить про відсутність порушення права на захист позивача і будь-які недоліки адміністративного провадження, яке відбувалось до судового розгляду, і які він мав можливість усунути або наголосити на них в судовому засіданні, що в цілому відповідає вимогам справедливого судового розгляду.

Крім того, в матеріалах справи наявний відеодиск з фотоматеріалами та показами технічних приладів (а.с.67), з перегляду якого вбачається, що при складанні постанови патрульним було виконано вимоги ст.268 КУпАП, роз`яснено ОСОБА_1 його права та обов`язки.

Отже, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, ту обставину, що відповідачем надано до суду докази в підтвердження наявності вини позивача у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, суд приходить до висновку, що постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності винесена правомірно, є законною та скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, надані позивачем докази не підтверджують незаконність дій відповідача, у зв`язку із чим він діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що є підставою для відмови в задоволенні адміністративного позову.

Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією).

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог

З цих підстав, керуючись статтями 1-3, 77, 241-246, 268-271, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до інспектора взводу №1 роти №4 полку №2 Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенанта поліції Пересунько Сергія Олеговича (третя особа: Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції) про скасування постанови про накладення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі - відмовити повністю.

Судове рішення за наслідками розгляду справи набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його оскарження - з моменту проголошення судового рішення до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення виготовлено 17 грудня 2020 року.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко