Справа № 500/2818/20
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/2818/20 пров. № А/857/13736/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Судова-Хомюк Н.М., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Тернопільської міської ради на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 500/2818/20 за адміністративним позовом Тернопільської міської ради до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Івано-Франківськ) про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.09.2020 року ВП №62995742,-

суддя в 1-й інстанції Баранюк А.З.,

час ухвалення рішення 13.10.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 13.10.2020 року,

В С Т А Н О В И В :

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернулася Тернопільська міська ради (надалі-позивач) із адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.09.2020 ВП №62995742.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14 вересня 2020 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) відкрито виконавче провадження №62995742. Виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого листа №500/642/20 виданого Тернопільським окружним адміністративним судом 25.08.2020 про зобов`язання Тернопільської міської ради на своєму черговому засіданні розглянути звернення про надання дозволу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею до 0,10 га кожному, за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, та прийняти рішення про надання дозволів на розробку проектів землеустрою. Тернопільська міська рада добровільно виконує судове рішення №500/642/20 та розпочала процедуру підготовки відповідного проекту рішення після того, як отримала постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду №500/642/20. Однак прийняття такого рішення можливий лише на пленарних засіданнях міської ради. Враховуючи викладені обставини Тернопільська міська рада звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду із зайвою про відстрочення виконання судового рішення по справі №500/642/20. Ухвалою суду від 30 вересня 2020 року відстрочено виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року у справі № 500/642/20 з 30 вересня 2020 року до закінчення наступної сесії Тернопільської міської ради, а тому позивач вважає, що позовні вимоги слід задовольнити.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 500/2818/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що положення статті 63 Розділу VIII Закону України «Про виконавче провадження», які визначають порядок виконання рішень немайнового характеру, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, - не передбачають необхідності вчинення державним виконавцем в розумінні статті 10 цього Закону заходів, спрямованих на примусове виконання рішень, які не можуть бути виконані без участі боржника, та, як наслідок, безумовного стягнення з боржника виконавчого збору. Виконавчий збір є платою за, вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру. У даному випадку, державним виконавцем по суті не вчинялось будь-яких дій, які б свідчили про реалізацію заходів примусового виконання рішення в розумінні статті 10 Закону України «Про виконавче провадження». Виконання судового рішення по даній справі №500/642/20 можливе лише Тернопільською міською радою, адже вирішення питання стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відноситься до виключної компетенції міської ради і може бути розглянуто тільки на її пленарному засіданні сесії. Дане судове рішення може бути виконане боржником, державний виконавець взагалі не в змозі без участі боржника в примусовому порядку виконати таке рішення, а отже й відсутні підстави для стягнення виконавчого збору. Відтак, стягнення виконавчого збору з Тернопільської міської ради є безпідставним та необгрунтованим, що свідчить про протиправність спірної постанови.

Також не вмотивованою є вимога оскаржуваної постанови про виконання судового рішення протягом десяти робочих днів, так як вона суперечить нормам законодавства. Так, Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає певну процедуру підготовки проектів рішень ради та їх винесення на пленарне засідання сесії, а саме: оприлюднення проектів рішень, погодження відповідними посадовими особами-міської ради та розгляд проектів рішень на засіданні постійної комісії. Оскільки питання про надання дозволу на складання проекту землеустрою розглядається тільки на пленарному засіданні сесії, беручи до уваги те, що дата проведення чергового засідання сесії на сьогодні не відома, то можна дійти висновку, що покладення державним виконавцем обов`язку виконати рішення суду протягом 10 робочих днів є необґрунтованим та суперечить вимогам законодавства.

Також, позивач не погоджується із висновком суду про те, що порушення строків винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження не є підставою для скасування цієї постанови, з огляду на положення ч.5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження».

Просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 500/2818/20 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог норм Закону України «Про виконавче провадження» стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє розпочинається з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження, у якій, з-поміж іншого, державний виконавець зобов`язаний зазначити суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню. Тобто, початком примусового виконання у розумінні Закону України «Про виконавче провадження» є винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. На дату відкриття виконавчого провадження у державного виконавця не було законних підстав для того, щоб не вирішувати питання про стягнення виконавчого збору. Відтак, старший державний виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України про виконавче провадження, тому вимоги позивача про визнання незаконною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження є безпідставними.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №500/642/20, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2020, визнано протиправним та скасовано рішення Тернопільської міської ради від 07.02.2020 №7/46/67 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 (гр. Гук А.Б. та інші)» та зобов`язано Тернопільську міську раду на своєму черговому засіданні розглянути звернення про надання дозволу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею до 0,10 га кожному, за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, та прийняти рішення про надання дозволів на розробку проектів землеустрою.

25.08.2020 Тернопільським окружним адміністративним судом на виконання вказаного судового рішення у справі №500/642/20 видано виконавчий лист, боржником у якому є Тернопільська міська рада.

09 вересня 2020 року до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) стягувачем ОСОБА_1 був поданий для виконання виконавчий лист №500/642/20 виданий Тернопільським окружним адміністративним судом 25.08.2020.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 14 вересня 2020 року № 62995742 відкрито виконавче провадження.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 №500/642/20 відстрочено виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №500/642/20 з 30.09.2020 до закінчення наступної сесії Тернопільської міської ради.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі також Закон № 1404-VIII).

За приписами ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч.6 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Таким чином, примусове виконання рішення розпочинається з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. При цьому, вже під час відкриття виконавчого провадження визначається виконавчий збір.

Згідно з частинами 1-4 статтею 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню визначає Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 8 розділу III Інструкції стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Отже, у постанові про відкриття виконавчого провадження виконавець лише інформує боржника про майбутнє стягнення виконавчого збору і його розмір, водночас, виконавчий збір стягується з боржника, на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, яка виноситься одночасно із прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження.

Крім того, оскільки рішення суду по справі № №500/642/20 є немайновим, має зобов`язальний характер і не стосується стягнення сум з боржника, тому норми ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» до спірних відносин не застосовуються.

Положеннями статті ст.27 Закону № 1404-VIII визначено виключний перелік підстав за яких виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом

Як вбачається з матеріалів справи, жоден з цих випадків не мав місця у спірних відносинах.

Стягнення з боржника виконавчого збору під час відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України.

Така правова позиція висвітлена в постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року (справа № 703/1086/17), від 13 лютого 2019 року (справа № 295/13991/16-а), від 21.05.2020 ( справа №336/2056/17).

Як вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем 14.09.2020 відкрито виконавче провадження на підставі заяви стягувача ОСОБА_1 , яка надійшла до державного виконавця 09.09.2020, відповідно до положень статті 26 Закону №1404-VIII, оскаржувана постанова по змісту відповідає вимогам цієї статті. Одночасно державним виконавцем дотримані вимоги в частині стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

На час відкриття виконавчого провадження відомості про повне виконання боржником рішення суду в добровільному порядку у державного виконавця були відсутні.

Аналізуючи вищевказані норми колегія суддів дійшла висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.

При цьому, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Таким чином, фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.

Отже, стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження та на момент відкриття виконавчого провадження виконавець не володіє будь-якою інформацією від боржника щодо виконання судового рішення, оскільки вчинення будь-яких дій до відкриття виконавчого провадження Законом № 1404-VІІІ не передбачено.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку. У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами. При поверненні стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання стягувачу повертається сплачений ним авансовий внесок

Відтак, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що в даному випадку жодних передбачених Законом підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження на час винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження не встановлено.

Посилання апелянта на те, що ним на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №500/642/20 вчинялися дії, а саме підготовлено відповідний проект рішення, який розглядатиметься на черговому пленарному засіданні сесії Тернопільської міської ради, не є підставою для невиконання державним виконавцем свого обов`язку, передбаченого положеннями статті 26 Закону №1404-VIII щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа та щодо зазначення у цій постанові про стягнення з боржника виконавчого збору.

Відстрочення виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №500/642/20 з 30.09.2020 до закінчення наступної сесії Тернопільської міської ради (ухвала Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.09.2020) є підставою для зупинення виконавчого провадження, проте не впливає на правомірність винесення 14.09.2020 державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження.

Також, суд першої інстанції правильно зазначив, що порушення строків винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження не є підставою для скасування цієї постанови з огляду на положення абзацу третього частини п`ятої статті 13 Закону №1404-VIII, згідно з якою порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.09.2020 ВП №62995742.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції вжив заходів до всебічного і повного дослідження обставин справи і прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Тернопільської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 500/2818/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Н. М. Судова-Хомюк
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 17.12.2020 року