Справа № 640/24394/19
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Файдюка В.В. та Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2020 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в перерахунку та виплаті пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» з урахуванням середньої заробітної плати працівників «Добувна промисловість і розроблення кар`єрів» 16207 грн 00 коп., починаючи з моменту звернення, а саме - з 25 вересня 2019 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати та виплачувати пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» з урахуванням середньої заробітної плати працівників «Добувна промисловість і розроблення кар`єрів» 16207 грн 00 коп., починаючи з моменту звернення, а саме - з 25 вересня 2019 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2020 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково:

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 всі періоди роботи, починаючи з 1991 року по 2012 рік;

- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, які виразились у відмові здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», з урахуванням частини пільгового стажу роботи ОСОБА_1 , яка задоволена судом під час постановлення рішення;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 серпня 2019 року про перерахунок пенсії на пільгових умовах та її виплати, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» з урахуванням висновків, викладених в даному судовому рішенні.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що надані позивачем довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії від 21 грудня 2015 року №№ 759, 760, 761, 762, 763, 764, 765 були видані відокремленим підрозділом «Шахта імені Артема» ДП «ЛУГАНСЬКВУГІЛЛЯ», який знаходиться на тимчасово окупованій території. На думку відповідача такі довідки є недійсними згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому навів приклади із судової практики вирішення подібних спорів Верховним Судом на користь пенсіонерів.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2020 року - без змін виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві. На підставі заяви від 20 червня 2019 року позивачу було призначено з 30 березня 2019 року пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач 25 вересня 2019 року звернувся до відповідача із заявою про виплату пенсії відповідно до ст. 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 03 жовтня 2019 року (о/р № 98/116) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про переведення на пенсії за віком відповідно до Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» було відмовлено з підстав відсутності необхідного стажу на підземних роботах за списком № 1.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що посади, які позивач обіймав починаючи з 1991 року, передбачені Списком № 1, затвердженим постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26 січня 1991 року № 10. Законодавцем чітко передбачено, що трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів лише у випадку відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Позивачем надано до пенсійного органу заяву і всі можливі документи, перелік яких встановлений у нормативно-правових актах, які регулюють зазначені відносини. Довідками від 21 березня 2011 року № 584, № 585, № 586, № 587, № 588, № 589 підтверджено атестації робочих місць, на яких в період з 1991 по 2009 рік працював ОСОБА_1 . З цих підстав суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем протиправно відмовлено у здійсненні перерахунку та виплати пенсії позивачу відповідно до ст. 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Одночасно суд першої інстанції зазначив, що обрахунок загального та спеціального стажу відноситься до компетенції відповідача, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання здійснити перерахунок пенсії позивача.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» мінімальний розмір пенсії шахтарям, які відпрацювали на підземних роботах не менш як 15 років для чоловіків та 7,5 років для жінок за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, встановлюється незалежно від місця останньої роботи, у розмірі 80 відсотків його заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з якої обчислюється пенсія, але не менш як три розміри прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Для обчислення розміру пенсій за віком за кожний повний рік стажу роботи на підземних роботах до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

Згідно з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 03 жовтня 2019 року підставою для відмови в виплати ОСОБА_1 пенсії у розмірі, передбаченому ст. 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» стала відсутності у нього стажу на підземних роботах не менш як 15 років за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України. За висновком відповідача відповідний стаж роботи позивача складає 12 років 9 місяців 29 днів.

Разом з тим із матеріалів справи вбачається, що у період з 27 червня по 01 вересня 1991 року, з 10 серпня 1992 року по 30 вересня 1992 року, з 09 серпня 1993 року по 28 серпня 1995 року, з 02 червня 1999 року по 23 серпня 2004 року позивач працював на підприємствах, правонаступником яких згідно з довідкою від 21 грудня 2015 року № 767 є відокремлений підрозділ «Шахта імені Артема» ДП «ЛУГАНСЬКВУГІЛЛЯ».

На підтвердження того, що протягом вказаних періодів виконувалися підземні роботи за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, ОСОБА_1 надав Головному управлінню Пенсійного фонду України в м. Києві від 03 жовтня 2019 року довідки від 21 грудня 2015 року №№ 759, 760, 761, 762, 763, 764, 765, що видані відокремленим підрозділом «Шахта імені Артема» ДП «ЛУГАНСЬКВУГІЛЛЯ».

Вказані довідки були визнані Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві недійсними документами з тих підстав, що м. Артемівськ Луганської області розташоване на тимчасово окупованій території, визначеній розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р.

У свою чергу ч.ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачають, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Надаючи правову оцінку зазначеним доводам, колегія суддів першочергово наголошує на тому, що згідно зі ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

Разом з тим м. Артемівськ розташоване у Луганській області, яка не є частиною території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Відтак положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не визначає правового режиму на території Луганської області.

Одночасно колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» Верховна Рада України, враховуючи те, що особливості правового режиму на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

Вказаний Закон не містить положень, які б прямо вказували на безумовну недійсність будь-яких актів, виданих органами, що розміщені на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеке від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, у виняткових випадках визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи викладене, Верховний Суд визнав можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на території проведення антитерористичної операції, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення як громадянину, який працював на роботах зі шкідливими умовами праці.

Такі висновки викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 583/392/17, від 30 жовтня 2018 року у справі №234/3038/17, від 11 грудня 2018 року у справі № 360/1628/17, від 23 грудня 2019 року у справі № 235/2773/17 та від 04 березня 2020 року у справі № 235/2008/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 242/1568/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 677/831/17.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів наголошує на тому, що згідно зі ст. 1 Основного Закону Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Також колегія суддів враховує, що відомості, викладені в довідках відокремленого підрозділу «Шахта імені Артема» ДП «ЛУГАНСЬКВУГІЛЛЯ» від 21 грудня 2015 року №№ 759, 760, 761, 762, 763, 764, 765 узгоджуються із записами у трудовій книжці ОСОБА_1 , а також із відомостями, що викладені в раніше виданих довідках від 21 березня 2011 року № 584, № 585, № 586, № 587, № 588, № 589.

Єдиною підставою для висновку про відсутність у позивача необхідного стажу на підземних роботах за списком № 1 стало визнання недійсними та такими, що не створюють правових наслідків, довідок відокремленого підрозділу «Шахта імені Артема» ДП «ЛУГАНСЬКВУГІЛЛЯ» від 21 грудня 2015 року №№ 759, 760, 761, 762, 763, 764, 765.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з розрахунком, що здійснений відповідачем 17 липня 2019 року, стаж роботи позивача на посадах за списком № 1 становить 15 років 8 місяців 18 днів.

Натомість перерахунок стажу ОСОБА_1 було здійснено на виконання зауважень та пропозицій, викладених у висновку від 22 липня 2019 року, у яких зверталася увага на те, що з 2014 року м. Артемівськ не контролюється українською владою.

Відтак, наявність підстав для зарахування відповідних періодів роботи до стажу, необхідного для перерахунку пенсії відповідно до ст. 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», за умови визнання дійсними довідок відокремленого підрозділу «Шахта імені Артема» ДП «ЛУГАНСЬКВУГІЛЛЯ» від 21 грудня 2015 року №№ 759, 760, 761, 762, 763, 764, 765, не заперечується відповідачем.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 02 квітня 2020 року та не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2020 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді В.В. Файдюк

Є.В. Чаку