Справа № 240/17432/20
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2020-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 106020000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Попової О. Г.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (в особі ліквідаційної комісії) про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії,
До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (в особі ліквідаційної комісії), в якому просить:
- визнати неправомірними дії Головного територіального управління юстиції Житомирській області при нарахуванні та виплаті відпускних в січні, липні, вересні та листопаді 2016 року, в січні та червні 2017 року, в липні та жовтні 2018 року, в травні, серпні та жовтні 2019 року, а також при нарахуванні та виплаті в листопаді 2019 року грошової компенсації за невикористані 31 день щорічної відпустки та в грудні 2019 року грошової компенсації за невикористані 28 днів щорічної відпустки, щодо не включення до обчислення розрахунку середньомісячної заробітної плати суми отриманої державний виконавцем винагороди;
- зобов`язати Головне територіальне управління юстиції Житомирській області в особі ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити заборгованість з виплати відпускних в січні, липні, вересні та листопаді 2016 року, в січні та червні 2017 року, в липні та жовтні 2018 року, в травні, серпні та жовтні 2019 року, а також при виплаті в листопаді 2019 року грошової компенсації за невикористані 31 щорічної відпустки та в грудні 2019 року грошової компенсації за невикористані 28 днів щорічної відпустки з урахуванням сум отриманої державний виконавцем винагороди.
В обґрунтування позову зазначає, що відповідачем при нарахуванні відпускних в січні, липні, вересні та листопаді 2016 року, в січні та червні 2017 року, в липні та жовтні 2018 року, в травні, серпні та жовтні 2019 року, а також при виплаті в листопаді 2019 року грошової компенсації за невикористані 31 день щорічної відпустки та в грудні 2019 року грошової компенсації за невикористані 28 днів щорічної відпустки, до обчислення розрахунку середньомісячної заробітної плати не включено суми отриманої державним виконавцем винагороди відповідно до ст. 13 Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Ухвалою судді від 28.10.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
11.11.2020 до суду Головним територіальним управлінням юстиції у Житомирській області (в особі ліквідаційної комісії) подано відзив на позов, в якому відповідач заперечує щодо позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач вказує, що Головним територіальним управління юстиції у Житомирській області під час звільнення та проведення розрахунків з позивачем, було дотримано вимоги ст. 24 Закону України «Про відпустки» та Порядку №100 щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані дні відпустки, які були передбачені позивачу, як державному службовцю. Відповідно до статті 50 Закону України «Про державну службу» заробітна плата державного службовця складається з: посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця, премії (у разі встановлення). Винагорода позивача належить до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, яка має одноразовий характер, а тому не відноситься до переліку виплат, які включаються до розрахунку середньої заробітної плати.
24.11.2020 підготовче судове засідання відкладено судом на 08.12.2020 о 10:00.
02.12.2020 від позивача до суду надійшла письмові відповідь на позов, в які вказано, що винагорода виконавця не може вважатися одноразовою виплатою, оскільки відноситься до структури заробітної плати; передбачена чинним законодавством; має систематичний характер, а відтак, не є разовою заохочувальною або компенсаційною виплатою, а є заробітною платою державного виконавця відповідно до ст. 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» № 1403- VІІІ, та підлягає включенню під час нарахування грошової компенсації за не використані дні щорічної відпустки при звільненні.
Протокольною ухвалою судді від 08.12.2020, закрито підготовче засідання та суд перейшов до розгляду справи по суті, призначено на 14.12.2020 о 10:30.
14.12.2020 протокольною ухвалою судді, заслухавши думку сторін, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.
Згідно з частиною четвертою статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Частиною п`ятою статті 250 КАС України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що наказом Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 07.05.2015 №613/11 ОСОБА_1 було призначено за переведенням на посаду старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (а.с.52).
Наказом Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 19.09.2017 №908 ОСОБА_1 було призначено за переведенням на посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.
Відповідно до заяви поданою ОСОБА_1 видано наказ №1308/2 від 15.11.2019 «Про виплату грошової компенсації» 02 календарних дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки відповідно до приведеного стажу державної служби з 25.07.2015; 02 календарних дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки відповідно до приведеного стажу державної служби з 25.07.2016; 08 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки відповідно до приведеного стажу державної служби з 25.07.2017; 09 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки відповідно до приведеного стажу державної служби з 25.07.2018; 10 календарних днів (а.с.53-54).
Відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у Житомирській області за №2271/1 від 24.12.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач була звільнена відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України з посади головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (а.с.55).
Позивач вважає протиправними дії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області щодо нарахування відпускних в січні, липні, вересні та листопаді 2016 року, в січні та червні 2017 року, в липні та жовтні 2018 року, в травні, серпні та жовтні 2019 року, а також при виплаті в листопаді 2019 року грошової компенсації за невикористані 31 день щорічної відпустки та в грудні 2019 року грошової компенсації за невикористані 28 днів щорічної відпустки, без включення суми отриманої державним виконавцем винагороди отриманої в період з 2016 по 2019 рр. відповідно до ст. 13 Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи дії відповідача на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, суд зазначає наступне.
Право на відпочинок усім працівникам гарантують ст. 45 Конституції України, Кодекс законів про працю України, Закон України "Про відпустки" та інші нормативно-правові акти.
Так, згідно зі ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.
Статтею 3 Закону України "Про відпустки" визначено право на відпустки у разі звільнення працівника. За бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому випадку є останній день відпустки. В день звільнення працівникові мають бути виплачені всі суми, що належать йому від підприємства.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII ( далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 2 червня 2016 року № 1403-VІІІ, державні виконавці, керівники та спеціалісти органів державної виконавчої служби є державними службовцями.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону №1403-VIII заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством. Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України (частина 2 цієї статті).
Фінансове та матеріальне забезпечення діяльності працівників органів державної виконавчої служби та фінансування витрат на проведення і організацію виконавчих дій здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів виконавчого провадження, порядок формування яких встановлюється Законом України "Про виконавче провадження" (частина перша статті 14 Закону № 1403-VIII).
Однак, положення ст. 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» не узгоджується з положеннями Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу», відповідно до якого заробітна плата державного службовця складається з:
1) посадового окладу;
2) надбавки за вислугу років;
3) надбавки за ранг державного службовця;
4) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця;
5) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою;
6) премії (у разі встановлення) (ч. 2 ст. 50 Закону України «Про державну службу»).
Як встановлено судом, при обчисленні відпустки та компенсації за невикористанні дні відпустки позивачу за 2016-2019 р. при розрахунку середньої заробітної плати не враховано винагороду державним виконавцям, нараховану за період з 2016-2019 р., оскільки, на думку відповідача, відповідно до ст. 50 Закону України «Про державну службу», винагорода не відноситься до складових заробітної плати державного службовця.
Тобто, для вирішення спору у даній справі необхідно визначити правову природу такої виплати як винагорода державного виконавця та чи має така винагорода включатися до середньої заробітної плати, з якої обчислюється відпустка державного службовця.
Відповідно до статті 50 Закону України «Про державну службу» заробітна плата державного службовця складається з: посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця, премії (у разі встановлення).
Відповідно до ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року № 1403-VIII (надалі - Закон № 1403-VIII) за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Згідно зі статтею 13 вказаного Закону, заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством. Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядком виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 (надалі - Порядок № 643), визначено механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.
За змістом вказаного Порядку у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа (майнового характеру, немайнового характеру, стягнення аліментів та інше) державні виконавці мають право на винагороду за умови дотримання критеріїв виплати винагороди, встановлених Мін`юстом.
Відповідно до п.п. 17, 18 Порядку № 643 винагорода виплачується одночасно з виплатою заробітної плати. Виплата винагороди здійснюється в межах і за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету на підставі кошторисів та планів асигнувань спеціального фонду на відповідний рік.
Суд вважає, що виплачена сума відповідно до Порядку № 643 на користь державного виконавця не є премією, сплаченою із бюджету, а є винагородою (заохоченням), яка виплачується із стягнутого з боржника виконавчого збору, який становить 10% суми боргу, що фактично стягнута з боржника. Виплата винагороди державному виконавцю здійснюється в межах і за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету, що формується з коштів виконавчого збору, стягненого державними виконавцями з боржників і не потребує додаткових витрат Державного бюджету України.
Крім того, стаття 33 Закону України "Про державну службу" №3723-XII не містить положень про включення до заробітної плати державного службовця такої виплати, як винагорода державного виконавця.
Зокрема, правові підстави для її виплати встановлені Законом № 1403-VIII та є своєрідною системою мотивації для державних виконавців з метою фактичного виконання виконавчого документа.
Суд, проаналізувавши норм законодавства, вважає, що винагорода державного виконавця є одноразовою виплатою за сумлінне виконання своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій, яка виплачується за рахунок виконавчого збору, яка відноситься до разових платежів, пов`язана з виконанням позивачем своїх службових обов`язків, але має мотиваційний характер та інші джерела походження, ніж кошти державного бюджету на оплату праці державних службовців.
Сам факт того, що виплата вказаної винагороди фінансується не за рахунок коштів Державного бюджету, призначених на оплату праці державних службовців, а за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету, що формується з коштів виконавчого збору, стягненого державними виконавцями з боржників, свідчить про іншу правову природу цієї виплати та механізм її формування.
Доводи відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду, суд вважає безпідставними, оскільки за правилами частини 3 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для врахування сум винагороди державного виконавця при нарахуванні та виплаті відпускних, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки ОСОБА_1 .
Враховуючи вищевикладене, Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області, нараховуючи позивачу відпустку, грошову компенсацію за невикористану відпустку без врахування сум винагороди державного виконавця, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Зважаючи на відсутність документально підтверджених витрат по сплаті судового збору, питання про його розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 2, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду складено у повному обсязі: 18 грудня 2020 року.

Суддя О.Г. Попова