Справа № 640/13095/19
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2020-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2020 року м. Київ № 640/13095/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
провизнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 14.05.2019 № Ф-53690-17

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просив суд: визнати протиправною та скасувати складену відповідачем вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14.05.2019 № Ф-53690-17 на суму 21030,90 гривень станом на 30.04.2019 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що має статус фізичної особи-підприємця з 14.06.2005, однак господарську діяльність ніколи не здійснював, податкову звітність з червня 2005 року по 10.05.2016 року не надавав.

Наголошує, що оскільки господарську діяльність ніколи не розпочав та не мав доходів, то діюче законодавство звільняє його від сплати єдиного внеску.

Зазначає, що спірну вимогу прийнято без акту перевірки.

З зазначених підстав просить скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ, як протиправну.

Відповідачем 22.01.2020 надано письмовий відзив разом з інтегрованою карткою платника ЄСВ. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України № 2464 у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з інформаційними ресурсами ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_1 перебував на обліку в ДПІ в Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві як фізична особа-підприємець з 16.06.2005 по 21.05.2019 (проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності) та як платник єдиного внеску з 21.06.2005 за реєстраційним номером № 03-17481, оскільки відповідно до п. 3 розділу VIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону України № 2464 з дня набрання чинності цим Законом платники страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, вважаються платниками єдиного внеску.

Перереєстрація платників страхових внесків та застрахованих осіб не здійснюється. Пенсійний фонд спільно з фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, проводить звірення платників страхових внесків у порядку, встановленому Пенсійним фондом спільно з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, за погодженням із фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Протягом перебування на обліку ОСОБА_1 знаходився на загальній системі оподаткування, тому в ІКП позивача обліковуються автоматичні нарахування ЄСВ за період 2017-2018 років та І квартал 2019 року в розмірі мінімального страхового внеску за кожен місяць як фізичній особі-підприємцю, що перебував на загальній системі оподаткування.

Крім цього, за період з 01.10.2013 по 27.05.2019 платником обов`язкова звітність з єдиного внеску не подавалась.

З зазначених підстав вважає, що позивач повинен сплатити недоїмку з єдиного внеску разом зі штрафами та пенею в порядку календарної черговості їх виникнення.

З наведеного відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачем 29.01.2020 надано відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідач у своєму відзиві жодним чином не спростував доводи, викладені у позові.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 14.06.2005 був зареєстрований як фізична особа-підприємець Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією, про що зроблено реєстраційний запис за № 0004256.

Позивач перебував на обліку у Дарницькій ДПІ ГУ ДФС у м. Києві як платник податків за основним місцем обліку та взятий на податковий облік як фізична особа - підприємець 16.06.2005 за № 20073, а 21.05.2019 позивача було знято з податкового обліку, про що наявний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань.

Крім того, 21.06.2005 позивача взято на облік Дарницької ДПІ ГУ ДФС у м. Києві як платника єдиного внеску за № 03-17481, про що в реєстрі також наявний запис.

21.05.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про виключення відомостей про припинення підприємницької діяльності позивача за власним рішенням (номер запису: 3004256).

Судом встановлено, що відповідно до даних інтегрованої картки платника (для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування), станом на 30.04.2019 за позивачем значиться борг (недоїмка) зі сплати ЄСВ в загальній сумі 21030,90 гривень.

14.05.2019 відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-53690-17 на суму 21030,90 грн., визначену станом на 30.04.2019.

За результатами оскарження позивачем спірної вимоги в адміністративному порядку Державна фіскальна служба України залишила її без змін.

Вважаючи сформовану відповідачем вимогу №Ф-53690-17 від 14.05.2019 на суму 21030,90 грн. про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування протиправною та вважаючи, що у нього відсутній податковий борг зі сплати єдиного соціального внеску, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені заперечення, оцінюючи їх в сукупності, вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин та бере до уваги наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Закон України №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (тут і далі Закон № 2464-VI- у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Виключно цим № 2464-VI визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (частина друга статті 2 Закону № 2464-VI).

Пунктами 2 і 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

01.01.2017 набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ (у редакції Закону № 1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, у зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб - підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Відповідно до частин другої - четвертої, восьмої, дванадцятої статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Надаючи оцінку правомірності прийняття оскаржуваної вимоги, суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 260/81/19.

Так, Велика Палата Верховного Суду в цьому судовому рішенні зазначила, що суб`єктна ознака статусу ФОП є визначальною для вирішення питання про віднесення позивача до платників єдиного внеску, а тому дослідження питання про наявність у позивача статусу ФОП має значення як для правильного вирішення цієї справи та прийняття обґрунтованого рішення, так і для формування єдиної правозастосовчої практики.

Також Велика Палата Верховного Суду зазначили,що відповідно до статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Згідно із частиною другою статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 128 Господарського кодексу України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

01.07.2004 набрав чинності Закон № 755-IV, яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (тут і далі - у первинній редакції).

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону № 755-VI відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток.

Крім того, пунктом 2 розділу VIII Прикінцевих положень Закону № 755-VI було визначено, що державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка.

З матеріалів справи та інформації, яка розміщена у загальному доступі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань вбачається включення відомостей про фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 до ЄДР - 14.06.2005 року (номер запису: 0004256).

Наведене підтверджує той факт, що позивач з 14.06.2005 року набув офіційного статусу фізичної особи-підприємця згідно вимог Закону № 755-VI.

При цьому судом встановлено, що лише 21.05.2019 року до Єдиного державного реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача (номер запису: 3004256).

Отже, оскільки позивач припинив свою підприємницьку діяльність лише 21.05.2019 року суд дійшов висновку, що в період з 2005 року по 21.05.2019 року включно позивач перебував у статусі фізичної особи-підприємця, був зареєстрований платником єдиного внеску з 21.06.2005 року, а відтак на нього поширювалися усі обов`язки, в тому числі і щодо сплати податків та зборів згідно вимог діючого законодавства, які покладались на фізичних осіб-підприємців.

Отже, доводи позивача про те, що у нього не було обов`язку сплати єдиного внеску є безпідставними та такими, що повністю спростовуються фактичними обставинами справи.

Стосовно підстав нарахування сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування суд зазначає наступне.

Так, згідно з пунктами 1, 2, 4 ч.2 ст.6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Згідно із ч.3 ст.6 Закону №2464-VI обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у пунктах 1, 4, 5, 5-1 та 16 частини першої статті 4 цього Закону.

В свою чергу, ч. 4 ст. 6 Закону №2464-VI встановлено, що у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

При цьому, мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (пункт 5 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI)

Згідно з ч. 4 ст. 8 Закону №2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Отже, відповідно до вимог спеціального закону, яким є Закон від 08.07.2010 № 2464-VI, фізичні особи-підприємці, в тому числі і ті, які обрали спрощену систему оподаткування, є платниками єдиного внеску, окрім випадків, визначених у ч. 4 ст. 4 цього Закону, коли вони можуть бути платниками внеску лише за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, той факт, що позивач ОСОБА_1 в період перебування на обліку в податковому органі як фізична особа-підприємець хоч і не здійснював підприємницьку діяльність, не отримував доходів від такої діяльності, не звільняє його від обов`язку зі сплати єдиного внеску в порядку та розмірах, встановлених законом.

Порядок стягнення заборгованості зі сплати єдиного внеску визначено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 № 44 (далі - Інструкція № 449).

Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів та зборів;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

За вимогами пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.

Отже, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 року в адміністративній справі № 826/11623/16 та від 04.12.2019 в адміністративній справі № 440/2149/19.

Як встановлено судом, контролюючий орган сформував та виніс стосовно ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 №Ф-53690-17, у зв`язку з наявністю в останнього недоїмки зі сплати єдиного внеску, яка станом на 30.04.2019 року становила 21030,90 гривень, та визначена за період до дати припинення позивачем підприємницької діяльності - 21.05.2019 .

Вказана вимога містить усі необхідні реквізити, відомості про розмір боргу, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

При цьому, як зазначено судом вище, згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 був зареєстрований по 21.05.2019 року як фізична особа-підприємець та перебував на обліку як платник єдиного внеску, а відтак був зобов`язаний сплачувати єдиний внесок за вказаний період у розмірі не меншому ніж розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, оскільки на позивача, як на суб`єкта підприємницької діяльності покладено обов`язок сплачувати єдиний внесок у розмірі не нижче мінімального, і позивачем не забезпечено сплату єдиного внеску у встановлені строки, то відповідач правомірно на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника сформував та надіслав позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-53690-17 від 14.05.2019 року.

При цьому, факт наявності у позивача боргу зі сплати єдиного внеску за період по 21.05.2019 в сумі 21030,90 гривень підтверджується даними облікової картки позивача.

Також, матеріали справи не містять доказів того, що позивач відноситься до категорії осіб, звільнених від сплати єдиного внеску відповідно до закону чи доказів сплати за нього такого внеску.

Твердження позивача, що він припинив підприємницьку діяльність, а отже підстав для винесення оскаржуваної вимоги у відповідача не було, судом оцінюються критично, оскільки в силу вимог Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 за №1588, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.12.2011 за №1562/20300, державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Реєстру самозайнятих осіб запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання. Після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа - платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності. Така фізична особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності, в установлені строки подати відповідному контролюючому органу декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, в якій відображаються виключно доходи від проведення підприємницької діяльності.

Щодо строків нарахування боргу зі сплати єдиного внеску, то суд звертає увагу, що згідно з положеннями ч.16 ст.25 Закону № 2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Зауваження позивача, що спірна вимога прийнята без проведення перевірки, суд також вважає безпідставними, позаяк в силу вимог податкового законодавства вимога про сплату боргу (недоїмки) формується як на підставі актів документальних перевірок, так і на підставі звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів. В даному випадку, вимога про сплату боргу (недоїмки) сформована на підставі облікових даних позивача по сплаті єдиного внеску згідно даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, за якими за позивачем обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску у розмірі 21030,90 гривень. Тобто, в цьому випадку акт перевірки не був підставою для винесення оскаржуваної вимоги.

З огляду на наведені правові норми та встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що ГУ ДФС у м. Києві, сформувавши та направивши позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-53690-17 від 14.05.2019 на суму 21030,90 гривень, діяло у межах повноважень, у спосіб та у порядку, визначені нормами чинного законодавства, а відтак суд не знаходить підстав для скасування такої вимоги із тих мотивів, які зазначені позивачем у позовній заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не розподіляються.

Керуючись вимогами ст.ст.2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур