Справа № 300/2485/20
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 300/2485/20

21 грудня 2020 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського окружного адміністративного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Івано-Франківського окружного адміністративного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить:

визнати протиправними дії щодо нарахування та виплати йому суддівської винагороди за травень-червень 2020 року із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»,

зобов`язати Івано-Франківський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок та виплатити суддівську винагороду судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду Грицюку П.П. на підставі частин другої, третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 1 січня календарного року, з урахуванням регіонального коефіцієнту, надбавки за вислугу років, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, за період травня-червня 2020 року без урахування обмежень, установлених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», з урахуванням уже виплачених сум.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що Указами Президента України від 20 лютого 2010 року та 02 листопада 2017 року призначений суддею Івано-Франківського окружного адміністративного суду, рішенням Вищої ради правосуддя від 16 червня 2020 року звільнений у зв`язку з поданням заяви про відставку, наказом відповідача від 19 червня 2020 року відрахований зі штату суду. За період січня-квітня 2020 року отримував суддівську винагороду у розмірі посадового окладу - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 01 січня календарного року, з урахуванням регіонального коефіцієнта 1,1 та доплати за вислугу років (40%). Проте у травні-червні 2020 року його суддівська винагорода була обмежена 10 розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня календарного року, що не відповідає розміру установленому Законом. Відповідач керувався Законом України від 13 квітня 2020 №553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон №553-ІХ, набрав чинності 18 квітня 2020 року), яким Закон України «Про Державний бюджет на 2020 рік» доповнено статтею 29, що встановлює у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітну плату, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховувати у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Це обмеження поширено і на нарахування суддівської винагороди.

Позивач вважає, що при прийнятті Закону №553-ІХ порушено положення статті 130 Конституції України, якою прямо встановлено, що розмір винагороди судді встановлюються законом про судоустрій. Розмір суддівської винагороди визначений статтею 135 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон №1402-VIII), а тому встановлені Законом №553-ІХ обмеження максимального розміру місячної суддівської винагороди у зв`язку із настанням надзвичайної ситуації в Україні порушують порядок, передбачений Основним Законом України, суперечать Закону №1402-VIII та позиції Конституційного Суду України, викладеній у Рішенні від 11 березня 2020 року №4-р/2020, у якому наголошено, що держава не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді. Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частин першої, третьої статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року №294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон №294-ІХ). Мотиви рішення Конституційного Суду України позивач наводить у позові та вказує, що відповідач повинен був при нарахуванні суддівської винагороди застосовувати норми Конституції України та спеціального Закону №1402-VIII.

На думку позивача, відповідач при вирішенні питання виплати суддівської винагороди діяв всупереч статті 130 Конституції України та Закону №1402-VIII, що призвело до протиправного зменшення розміру нарахованої та виплаченої суддівської винагороди за травень-червень 2020 року.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду 02 листопада 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення виклику (сторін) за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

12 листопада 2020 року до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю (а.с.52-56). Відповідач зазначає, що суддівська винагорода позивача за травень, червень 2020 року виплачена з обмеженням, встановленим статтею 29 Закону №294-ІХ. До набрання чинності Законом №553-ІХ (до 18 квітня 2020 року) суддівська винагорода виплачувалася позивачу без будь-яких обмежень у розмірі, визначеному статтею 135 Закону №1402-VIII. Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020(230/20) положення частин першої, третьої статті 29 Закону №294-ІХ зі змінами визнано неконституційними. З огляду на це, Івано-Франківський окружний адміністративний суд як державний орган під час нарахування та виплати суддівської винагороди позивачу за травень, червень 2020 року діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, а тому позовна вимога про визнання дій суду щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за травень-червень 2020 року із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону №294-ІХ, є безпідставною.

Щодо вимоги зобов`язального характеру, то відповідач вказує, що причиною для прийняття Закону №553-ІХ і встановлення обмежень заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення була, як про це зазначалося в письмових обгрунтуваннях до законопроекту, необхідність акумулювання коштів у створеному в загальному фонді Державного бюджету України фонду боротьби з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, з метою запобігання поширенню на території України зазначеної хвороби. Всі кошти у межах економії фондів оплати праці відповідно до положень законопроекту повертаються до бюджету для спрямування їх на боротьбу з надзвичайною ситуацією та подолання її наслідків.

В статті 135 Закону №1402-VIII зазначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків; у відповідно до статей 148, 149 цього Закону фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України; суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Внаслідок запроваджених Законом № 553-ІХ обмежень суддівської винагороди, кошти у межах економії фондів оплати праці повертаються до бюджету для спрямування їх на запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Як наслідок, кошти, повернуті внаслідок обмежень суддівської винагороди до загального фонду Державного бюджету України для запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, відсутні в кошторисі Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Також відповідач зазначає, що оскільки позивач з 19 червня 2020 року відрахований зі штату Івано-Франківського окружного адміністративного суду, то компенсацію відповідних виплат позивачу, який є суддею у відставці, має здійснювати Державна судова адміністрація України, в цій частині позовних вимог Івано-Франківський окружний адміністративний суд не є належним відповідачем.

Від позивача 16 листопада 2020 року надійшла відповідь на відзив, у якій останній вказує на безпідставність тверджень відповідача про те, що Івано-Франківський окружний адміністративний суд є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки позовні вимоги не стосуються компенсації суддівської винагороди, внаслідок визнання неконституційними норм закону, предметом спору є правомірність та законність дій відповідача, яким обмежено нарахування та виплату суддівської винагороди, відповідач є належним, статус судді у відставці не впливає на суть спірних правовідносин. Також зауважує, що доводи відповідача у відзиві про те, що Івано-Франківський окружний адміністративний суд може проводити нарахування і виплати суддівської винагороди лише в рамках законодавства України в межах бюджетних асигнувань на поточний фінансовий рік, є слушними, однак вони не спростовують необхідність застосування норм Конституції України та спеціального Закону №1402-VIII при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди.

Позивач наголосив, що здійснивши нарахування та виплату йому суддівської винагороди за травень-червень 2020 року з обмеженнями, передбаченими статтею 29 Закону №294-ІХ, відповідач порушив гарантоване Конституцією України право на належне матеріальне забезпечення судді, як одну із складових його незалежності, тим самим вчинив протиправні дії.

Інші заяви по суті справи від сторін, третьої особи не надходили, як і клопотання про розгляд справи у судовому засіданні.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у завах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 призначений Указом Президента України від 20 лютого 2010 року №201/2010 «Про призначення суддів» на посаду судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду строком на п`ять років (а.с.12). Указом Президента України від 02 листопада 2017 року №350/2017 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначений на посаду судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду (а.с.13-14).

Рішенням Вищої ради правосуддя від 16 червня 2020 року №1843/0/15-20 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку» позивача звільнено з посади судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку, а наказом Івано-Франківського окружного адміністративного суду №121-ОС від 19 червня 2020 року його відраховано зі штату суду (а.с.14-16).

Сторонами не заперечується, що починаючи з 01 січня 2020 року ОСОБА_1 відповідно до статті 135 Закону №1402-VIII виплачувалася суддівська винагорода з таких складових: посадовий оклад - 69366,00 грн (30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, з урахуванням регіонального коефіцієнта 1,1, тобто (30 х 2102,00 грн) х 1,1); доплата за вислугу років (40%) - 27746,40 грн (69366,00 х 40%). Наведене підтверджується також довідкою, виданою Івано-Франківським окружним адміністративним судом від 24 вересня 2020 року №55 (а.с.17).

Так само не є спірним і той факт, що у травні 2020 року, червні 2020 року відповідач при нарахуванні ОСОБА_1 суддівської винагороди застосував обмеження, встановлене частиною першою статті 29 Закону №294-ІХ, - не більше 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

У зв`язку з обмеженням відповідачем розміру суддівської винагороди, позивач звернувся із цим позовом, вважаючи, що зменшення встановленого статтею 135 Закону №1402-VIII розміру суддівської винагороди суперечить Конституції України.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України установлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Як визначено частинами першою, другою статті 135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (пункт 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII).

Згідно з частинами четвертою та п`ятою названої статті до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.

З аналізу частини другої статті 130 Конституції України та частини першої статті 135 Закону №1402-VIII слідує, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини п`ятої статті 48 Закону №1402-VIII забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 13 квітня 2020 року №553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Пунктом 10 розділу І Закону №553-IX доповнено Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (Закон №294-IX) статтею 29 такого змісту: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

На всій території України карантин був встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на період з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року. Надалі дію карантину неодноразово продовжено постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №239 - до 24 квітня 2020 року, від 22 квітня 2020 року №291 до 11 травня 2020 року, від 04 травня 2020 року №343 - до 22 травня.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 року до 22 червня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, областей (у тому числі Рівненської області), міст Києва та Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211. Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року №500 у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 цифри і слово « 22 червня» замінено цифрами і словом « 31 липня».

Установлене статтею 29 Закону №294-IX обмеження щодо нарахування суддівської винагороди, розмір якої визначено Законом №1402-VIII, застосовувалося відповідачем при нарахуванні суддівської винагороди ОСОБА_1 у травні 2020 року та червні 2020 року.

Разом з тим, суд зазначає, що зміни до статті 135 Закону №1402-VIII щодо розміру суддівської винагороди не вносилося, а тому встановлене обмеження нарахування суддівської винагороди є протиправним, оскільки не узгоджується зі змістом статті 130 Конституції України, частини першої статті 135 Закону №1402-VIII та не відповідає положенням статті 48 цього Закону щодо механізмів забезпечення незалежності судді.

Як зазначив Конституційний Суд України в пункті 4.1 Рішення від 11 березня 2020 року №4-р/2020 у справі №1-304/2019(7155/19), він неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2, абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (частина перша статті 124 Основного Закону України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Відповідно до Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі і поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1).

Такі ж висновки містяться і у Висновку №1(2001) Консультативної ради європейських суддів (КРЄС) для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів від 01 січня 2001 року. Навіть у часи економічної кризи законодавча та виконавча влади різних держав-членів повинні зрозуміти, що серйозне скорочення зарплат суддів є потенційною загрозою їх незалежності та належному здійсненню правосуддя і може піддати небезпеці (об`єктивно і суб`єктивно) роботу суддів (Звіт КРЄС про ситуацію стосовно судової влади та суддів в державах-членах Ради Європи. Оновлена версія №2 (2015), прийнята в рамках 16-го пленарного засідання КРЄС (м. Лондон, 1416 жовтня 2015 року, пункт 73).

Конституція України встановлює, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Основного Закону України).

Отже, положення Закону №553-ІХ про обмеження максимального розміру місячної суддівської винагороди є фактичною зміною гарантій, передбачених спеціальним законом. Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи до формування бюджету.

Відповідно до частин першої-третьої статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, a також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Суд зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553ІХ.

У цьому Рішенні Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону №294-ІХ, виходив із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).

Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Ураховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України (пункт 4 мотивувальної частини Рішення від 28 серпня 2020 року №10-р/2020).

У пункту 4.1 цього Рішення в контексті змісту конституційного принципу верховенства права Конституційний Суд України зазначав, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону №294-ІХ), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.

Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України, частиною першою статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Тобто оспорюваними положеннями статті 29 Закону №294-ІХ заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частин першої, третьої статті 29 Закону №294-ІХ суперечать статтям 1, 6, частинам першій, другій статті 8, частині другій статті 19, частинам першій, другій статті 55, частинам першій, другій статті 126, статті 130 Конституції України.

Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Отже, керуючись положеннями статті 7 КАС України та враховуючи те, що стаття 29 Закону №294-ІХ зі змінами в частині застосування обмежень при нарахуванні суддівської винагороди не відповідає Конституції України, суд до спірних правовідносин застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. Оскільки питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону №1402-VIII, який є спеціальним у взаємовідносинах, то це виключає можливість до правовідносин стосовно суддівської винагороди застосовувати інші закони. Доводи відповідача не нівелюють висновки суду про необхідність застосування норм Конституції України та спеціального Закону №1402-VIII при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди.

При цьому, оскільки Законом № 553-IX не скасовано норму Закону № 1402-VIII щодо розміру суддівської винагороди, то при визначенні розміру суддівської винагороди відповідач повинен був керуватись вимогами статті 135 Закону № 1402-VIII, а не статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-IX), застосування якої прямо суперечить нормі статті 130 Конституції України.

За приписами статті 148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України. Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також у цілому щодо апеляційних, місцевих судів. Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Жодних належних та допустимих доказів того, що розмір бюджетних видатків на суддівську винагороду не дозволив відповідачу виплатити суддівську винагороду в повному обсязі, відповідач суду не надав.

Крім того, обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону №294-ІХ, всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, а також юридичній позиції Конституційного Суду щодо незалежності суддів, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у цій справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України та Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів. Однак, необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про протиправність дій Івано-Франківського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати судді цього суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за травень та червень 2020 року із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Обираючи належний спосіб відновлення порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Івано-Франківський окружний адміністративний суду здійснити перерахунок та виплатити суддівську винагороду судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду Грицюку П.П. на підставі частин другої, третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 1 січня календарного року, з урахуванням регіонального коефіцієнту, надбавки за вислугу років, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, за період травня-червня 2020 року без урахування обмежень, установлених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», з урахуванням уже виплачених сум.

Позовні вимоги належить задовольнити повністю.

При цьому твердження відповідача про те, що у цій справі він є неналежним відповідачем судом до уваги не береться. Позовні вимоги заявлені до Івано-Франківського окружного адміністративного суду та стосуються дій допущених щодо позивача саме цим суб`єктом владних повноважень у період, коли позивач суддя Грицюк П.П. перебував у штаті суду, а відтак і вимога зобов`язального характеру підставно заявлена до цього суб`єкта.

Оскільки позивач витрат по сплаті судового збору за подання цього позову не поніс, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Івано-Франківського окружного адміністративного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Івано-Франківського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за травень-червень 2020 року із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Зобов`язати Івано-Франківський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок та виплатити суддівську винагороду судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 на підставі частин другої, третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 1 січня календарного року, з урахуванням регіонального коефіцієнту, надбавки за вислугу років, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, за період травня-червня 2020 року без урахування обмежень, установлених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», з урахуванням уже виплачених сум.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Івано-Франківський окружний адміністративний суд (вулиця Незалежності, 46, місто Івано-Франківськ, 76018, ідентифікаційний код юридичної особи в ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області (вулиця Дністровська, 14, місто Івано-Франківськ, 76018, ідентифікаційний код юридичної особи в ).

Повний текст рішення складено та підписано 21 грудня 2020 року.

Суддя Чепенюк О.В.