Справа № 320/4178/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4178/20 Суддя першої інстанції: Головенко О.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Карпушової О.В.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича на прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича про зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича (далі - Відповідач, Приватний виконавець) про зобов`язання зняти арешт з рахунку № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 та відкритий в АТ «Державний ощадний банк».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 року позов задоволено:

- визнано протиправною та скасовано постанови Приватного виконавця від 27.03.2020 року про арешт коштів боржника - ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №61661790;

- скасовано арешт, накладений постановою Приватного виконавця від 27.03.2020 року про арешт коштів боржника - ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №61661790 на грошові кошти ОСОБА_1 , розміщені на зарплатному картковому банківському рахунку № НОМЕР_1 в АТ «Державний ощадний банк України».

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що накладення арешту на картковий банківський рахунок Позивача унеможливлює отримання останнім заробітної плати у передбаченому законом розмірі, що не узгоджується з положеннями національного законодавства.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позовної заяви відмовити. Свою позицію обґрунтовує тим, що постанова про накладення арешту прийнята Приватним виконавцем у відповідності до вимог чинного законодавства, при цьому у ній міститься застереження про неможливість накладення арешту на кошти, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. Підкреслює, що саме на банку лежить обов`язок повернути постанову, якщо рахунок має спеціальний режим використання або на рахунку перебувають грошові кошти, на які заборонено звертати стягнення. Стверджує, що рахунок 2620 є поточним рахунком і доказів, що на нього надходить лише заробітна плата, Позивачем не надано.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16.12.2020 року.

У межах встановлених судом строків відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати в частині, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 згідно заяви про приєднання від 15.08.2015 року № 503118611 в АТ «Державний ощадний банк України» відкрито рахунок № НОМЕР_2 з відміткою тарифного пакету «Зарплатний» (а.с. 7).

Згідно довідки від 15.04.2020 року № 246, виданої виконавчим комітетом Озернянської сільської ради Білоцерківського району Київської області (а.с. 8), ОСОБА_1 дійсно отримує заробітну плату, яка зараховується на зарплатний рахунок НОМЕР_1 в АТ «Державний ощадний банк України».

Поряд з викладеним, Київським окружним адміністративним судом встановлено, що 26.03.2020 року Приватному виконавцю згідно заяви від 26.03.2020 року (а.с. 65) передано до виконання виконавчий напис № 592 від 21.02.2020 року, який видано Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богомоловою Д.І. про стягнення з ОСОБА_1 39 454,08 грн. за кредитним договором № Ск-251-003167/3-2008 (а.с. 68-78).

27.03.2020 року Відповідачем у виконавчому провадженні №61661790 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису № 592 від 21.02.2020 року (а.с. 80-81).

Також постановою від 27.03.2020 року у виконавчому провадженні № 61661790 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках боржника у межах суми стягнення (а.с. 89-90).

Матеріали справи свідчать, що листом від 14.04.2020 року (а.с. 99) Позивач звернувся до Відповідача із заявою про зняття арешту з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ «Державний ощадний банк України», до якого було додано копію заяви про приєднання від 15.08.2018 року №503118611 та довідку з місця роботи від 15.04.2020 року.

Водночас, листом від 30.04.2020 року Приватний виконавець відмовив ОСОБА_1 у знятті арешту із вказаного рахунку з посиланням на приписи ч. ч. 2, 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначив, що арешт з рахунку НОМЕР_1 в АТ «Державний ощадний банк України» буде знятий у разі надходження від банку документів, що підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення (а.с. 100).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 2, 10 Конвенції про захист заробітної плати (далі - Конвенція), ст. 43 Конституції України, ст. ст. 97, 128 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 15, 22, 24 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 1, 2, 5, 7, 10, 13, 26, 28, 48, 52, 56, 70 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки матеріалами справи підтверджується безпідставність накладення Приватним виконавцем арешту на рахунок ОСОБА_1 для отримання заробітної плати.

З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих написів нотаріусів.

Вимоги до виконавчого документа закріплені у ч. 1 ст. 4 Закону.

За правилами ст. 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 48 Закону передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Пунктом 8 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, передбачено, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.

Приписами ст. 56 Закону передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Отже, Приватний виконавець вправі приймати постанову про арешт майна (коштів) боржника як під час відкриття виконавчого провадження, так і після їх виявлення - майна та/або рахунків. При цьому, арешт може бути накладений також і на рахунки, відкриті після прийняття постанови про накладення арешту. Таким чином, прийняття Відповідачем постанови від 27.03.2020 року про арешт коштів боржника відбувалося у межах правового поля, що свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції щодо необхідності скасування цієї постанови.

До того ж, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що сама по собі постанова про арешт коштів боржника не визначалася ОСОБА_1 в якості предметом судового оскарження. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що цією постановою було накладена арешт на кошти боржника не лише на рахунку № НОМЕР_1 в АТ «Державний ощадний банк України», а й на рахунки в інших банках.

Аналіз змісту заявлених позовних вимог у сукупності з підставами позову свідчить, що Позивач вважає протиправним накладення Відповідачем арешту саме на зарплатний картковий рахунок, внаслідок чого особа позбавлена права на існування. У зв`язку з викладеним судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Вичерпний перелік коштів, на які не може бути звернено стягнення, визначений у статті 73 Закону, і заробітна плата до нього не включена.

Разом з тим, відповідно до ст. 68 Закону стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів (ч. 1).

За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати (ч. 2).

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи (ч. 3).

Отже, умовами стягнення на заробітну плату на підставі ч. 1 ст. 68 Закону є відсутність у боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах та відсутність чи недостатність майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

У свою чергу, умовою стягнення на заробітну плату за іншими виконавчими документами без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника є письмова заява стягувача або за виконавчий документ, сума стягнення за яким не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

При цьому, розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (ч. 1 ст. 70 Закону).

За правилами ч. 2 ст. 70 Закону із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості:

- у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків;

- за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків.

Викладене свідчить, що відрахування із заробітної плати боржника у межах цієї справи можуть складати не більше 20 відсотків, як то передбачено ч. 2 ст. 70 Закону. У свою чергу, метою арешту коштів на рахунку боржника є забезпечення виконання виконавчого документа. Такий арешт, як правило, накладається у межах належної до стягнення суми та витрат виконавчого провадження.

Поряд з цим, як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно довідки від 15.04.2020 року № 246, виданої виконавчим комітетом Озернянської сільської ради Білоцерківського району Київської області (а.с. 8), ОСОБА_1 дійсно отримує заробітну плату, яка зараховується на зарплатний рахунок НОМЕР_1 в АТ «Державний ощадний банк України». З цією метою, як вбачається із змісту заяви про приєднання від 15.08.2018 року №503118611, такий рахунок ОСОБА_1 і було відкрито в АТ «Державний ощадний банк України».

Указані документи надавалися Відповідачу разом із заявою Позивача про зняття арешту і, як вірно підкреслено Київським окружним адміністративним судом, давали об`єктивну можливість встановити, що картковий рахунок НОМЕР_1 є зарплатним та призначений для виплати й отримання заробітної плати за основним місцем роботи.

Обґрунтованість такого висновку суду першої інстанції підтверджується й довідкою ТВБВ №10026/0885 філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Державний ощадний банк України» від 01.06.2020 року №б/н (а.с. 108), в якій вказано, що згаданий рахунок використовується для зарахування заробітної плати, що надходить від Озернянської сільської ради.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Приписи ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції визначають, що заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.

Із змісту ч. 1 ст. 115, ч. 5 ст. 97 Кодексу законів про працю України, ч. 3 ст. 15, ст. 22, ч. ч. 1, 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» випливає, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку, всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 128 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п`ятдесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. При відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п`ятдесят процентів заробітку.

Аналогічні норми, як вже було зазначено вище, закріплені й у статті 70 Закону.

За таких обставин, зважаючи, що кошти, які отримує особа в якості заробітної плати, мають особливу правову природу та захищені законодавцем від звернення на них стягнення безпосередньо у повному обсязі, колегія суддів приходить до висновку, що дія арешту, накладеного на картковий рахунок особи, на який надходить заробітна плата, порушує її гарантоване Конституцією України право на одержання винагороди за працю та ставить під загрозу засоби існування такої особи. Відтак, з огляду на подання ОСОБА_1 . Приватному виконавцю необхідних і достатніх доказів на підтвердження того, що рахунок НОМЕР_1 використовується Позивачем для отримання заробітної плати, Відповідач мав всі передбачені Законом підстав для зняття арешту із вказаного рахунку.

Посилання Апелянта на те, що рахунок 2620 згідно Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 року № 492, є поточним рахунком, а не рахунком для отримання заробітної плати, а тому арешт на нього було накладено правомірно, судовою колегією оцінюється критично, оскільки, як було неодноразово підкреслено вище, матеріалами справи підтверджується надходження на рахунок саме заробітної плати Позивача, арешт коштів якої у повному розмірі не відповідає вимогам Закону.

Твердження Відповідача про необхідність врахування при вирішенні цього спору правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.06.2015 року у справі №6-535цс15, та згідно якої кошти після зарахування на рахунок отримувача стали його власністю, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат) та набули статус вкладу, судова колегія вважає помилковим, позаяк такий правовий висновок був зроблений у межах правовідносин спадкування і визначав особливості перерахування (видачі) такого вкладу спадкоємцям.

Разом з тим, визначаючи спосіб захисту порушеного права Позивача шляхом ухвалення рішення про скасування арешту з належного Позивачу рахунку, суд першої інстанції не врахував такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Частиною 5 указаного статті Закону також передбачено, що в усіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно п. п. 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у цій справі з урахуванням встановлених обставин Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 208/8402/14-а та від 29.03.2018 року справі №816/303/16.

При цьому судовою колегією враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

За таких обставин колегія суддів, з урахуванням фактичних обставин цієї справи, а також нормативного регулювання спірних правовідносин у розрізі повноважень та компетенції приватного виконавця щодо зняття арешту, приходить до висновку, що належним та ефективним способом захисту прав Позивача з урахуванням дискреційних повноважень Відповідача є зобов`язання останнього зняти арешт з рахунку № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 та відкритий в АТ «Державний ощадний банк».

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище наявність правових підстав для прийняття постанови про арешт коштів боржника, яка, до того ж, і не була предметом судового спору, судова колегія приходить до висновку про помилковість твердження Київського окружного адміністративного суду про необхідність скасування такої постанови, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в указаній частині скасувати. Також колегія суддів вважає змінити оскаржуване рішення суду в іншій частині, позаяк визначений судом спосіб захисту не узгоджується з положеннями Закону.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови про арешт коштів боржника. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати в одній частині та змінити в іншій.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, оскільки за своєю сутті після апеляційного перегляду спір залишається вирішеним на користь Позивача у межах заявлених позовних вимог, до розподіл судових витрат зміні не підлягає.

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 287, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року - скасувати в частині визнання протиправною та скасування постанови Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича від 27 березня 2020 року про арешт коштів боржника - ОСОБА_1 у виконавчому провадженні 61661790.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини судового рішення наступним чином: «Зобов`язати Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича (02094, м. Київ, вул. Юрія Поправки, 6, офіс, 31, РНОКПП НОМЕР_3 ) зняти арешт, накладений постановою від 27.03.2020 року про арешт коштів боржника - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) у виконавчому провадженні № 61661790 на грошові кошти ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ), розміщені на зарплатному картковому банківському рахунку № НОМЕР_1 в АТ «Державний ощадний банк України».».

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Карпушова

Повний текст постанови складено « 16» грудня 2020 року.