Справа № 160/15000/20
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні) в місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.04.2019 р. по 27.10.2020 р. протиправною; зобов`язання нарахування та виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.04.2019 р. по 27.10.2020 р., -
13 листопада 2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), в якій позивач просить суд визнати бездіяльність Військової частина НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.04.2019 р. по 27.10.2020 р. протиправною; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.04.2019 р. по 27.10.2020 р.
Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
ОСОБА_1 , проходив службу на посаді начальника речової служби тилу Військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 №49 від 28 березня 2019 р., ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас, у зв`язку із закінченням строку контракту.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №82 від 19.04.2019 р., ОСОБА_1 було виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Позивач зазначає, що при звільненні з військової служби Військовою частиною НОМЕР_1 не було виплачено останньому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасника бойових дій (УБД) за весь період служби (з 2015 р. по 2019 р.). Повний розрахунок по виплаті грошового забезпечення військова частина провела 27.10.2020 р.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
На підставі викладеного вище, та з урахуванням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2020 р. у справі №160/6020/20, позивач вважає, що військовою частиною НОМЕР_1 було порушені права останнього, передбачені Конституцією України, ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", та КЗпП України.
Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 р. №303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого встановленим порядком, оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з чим в Україні настав особливий період.
ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не було визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Водночас питання щодо наявності особливого періоду в державу поза часом проведення мобілізації було предметом судового розгляду.
Вищий адміністративний суд України у постанові від 16 лютого 2015 р. (справа № 800/582/14), виходячи із системного аналізу норм ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Враховуючи зазначене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період.
Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою (щорічні основні відпустки), шостою (щорічні канікулярні відпустки курсантам) та дванадцятою (військовослужбовцям строкової військової служби) цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Отже додаткові відпустки учасникам бойових дій терміном 14 календарних днів під час дії особливого періоду не надаються.
На час звільнення позивача, у 2019 р. будь-якого порядку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасникам бойових дій при звільненні зі служби на законодавчому рівні врегульовано не було, у зв`язку з чим виплата даної компенсації не проводилось.
Даний факт було врегульовано рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2019 р. по справі 620/4218/18. В своєму рішенні суд вказав на такі обставини, що, припинення надання додаткової відпустки учаснику бойових дій на особливий період не позбавляє його права отримати компенсацію за таку відпустку при звільненні.
У зв`язку з чим відповідно до роз`яснення Юридичного департаменту Міністерства оборони України від 03.10.2019 р. №298/5/2867 особам, звільненим з військової служби та в установленому порядку виключених зі списків особового складу військової частини, рекомендовано врахувати пункт З рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2019 по справі 620/4218/18, за змістом якого, зміна фактичних обставин справи і правового регулювання спірних правовідносин є обставинами, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у справі. Виплату компенсації в таких випадках слід здійснювати на підставі відповідних рішень суду після набрання ними законної сили.
Відтак, військова частина не здійснила протиправної бездіяльності стосовно позивача при його звільненні у 2019 р., у зв`язку з чим не може підподати під норми дії ст. ст. 116,117 КЗпП України, в частині в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум зазначених в статті 116 цього Кодексу.
На підставі викладеного вище, Військова частина повина бути відстороненна (усунута) від сплати середнього заробітку за затримику розрахунку позивачу при звільненні грошової компенсації за додаткову відпустку учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 року у зв`язку із тим, що виплатата не відбулася не звини Відповідача, а через правове не врегулювання порядку виплати такої компенсації відповідними нормативними правовими актами та законами України.
На підставі викладеного вище, повноважний представник відповідача просить суд у задоволенні пред`явлених позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Відповідно до ч.2 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у даній адміністративній справі, з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 р., зі змінами, якою визначено, що на усій території України з 12 березня по 31 серпня 2020 року було встановлено карантин, та враховуючи п.3 Розділу VI «Прикінцеві положення», яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), приймається 16.12.2020 р.
Відповідно до ст. 229 КАС України, при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши в судовому засіданні докази, наявні в матеріалах справи, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено наступне.
Позивач ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом Серії НОМЕР_5 , копія якого міститься в матеріалах справи.
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_6 , копія якого міститься вматеріалах справи.
Відповідно до Витягу з наказа командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.04.2019 р. №82, капітана ОСОБА_1 , начальника речової служби тилу (23 тарифний розряд)» відповідно до п.2 ч.5 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу (зі змінами), звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 28 березня 2019 р. № 49 з військової служби у запас підпунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду), вважати, що 19 квітня 2019 р. справи та посаду здав.
З 19 квітня 2019 р. вирішено позивача виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направити для зарахування на військовий 1 облік до Олександрійського РВК Кіровоградської області.
Вирішено виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 35 % посадового окладу, надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 % до посадового окладу за період з 01 по 19 квітня 2019 року.
Вирішено виплатити грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з розрахунку за повні 17 (сімнадцять) років військової служби.
Вирішено виплатити грошову компенсацію в замін вартості предметів обмундирування в сумі: 63 027,09 (шістдесят три тисячі двадцять сім) гривень.
Вирішено припинити доступ до роботи з відомостями, що містять державну таємницю за формою № 3.
Зазначено, що щорічна основна відпустка за 2019 р. не надавалась. Відповідно до абз. 3 п. 14 ст. 101 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" виплатити грошову компенсацію за 10 (десять) діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік. Грошова допомога на оздоровлення за 2019 рік виплачена.
Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2019 р. не виплачена.
Службовим житлом за рахунок Міністерства оборони України забезпечений за адресою: АДРЕСА_3 , на квартирному обліку перебуває при військовій частині.
Військові перевізні документи не видавались.
Вислуга у Збройних Силах, розрахована штабом військової частини складає: календарна - 17 років 09 місяців 06 днів, пільгова - 02 роки 11 місяців 09 днів.
Підстава: витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 28.03.2019 року № 49, акт здачі посади (вх. № 372 від 19.04.2019 року), обхідний лист військовослужбовця.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Зазначене вище рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.08.2020 р. у справі №160/6020/20 набрало законної сили 21.09.2020 р., що підтверджується відповідною відміткою на примірнику останнього, роздрукованого з сайту «Єдиний державний реєстр судових рішень».
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.08.2020 р. у справі №160/6020/20 Військовою частиною НОМЕР_1 виконано повністю, що підтверджується копією виписки Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" від 05.11.2020 року про надходження на банківський рахунок позивача ОСОБА_1 27.10.2020 р. коштів в сумі 38 637,37 грн., а саме: грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 р. по 2019 р. при звільненні з військової служби.
Правовідносини сторін, що виникають у сфері правового статусу ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприянню формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, основних засад державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі, державних гарантій права на відпустки, визначення умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи, правових засад організації та порядку діяльності Національної гвардії України, її загальну структуру, функції та повноваження регулюються нормами регулюються нормами Конституції України, ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ЗУ «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей», ЗУ «Про відпустки», ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100, КЗпП України тощо.
Відповідно до ч. 5 ст.17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до ч.2 ст.22 Конституції України,при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Правові основи організації та діяльності Національної гвардії України, її загальну структуру, функції та повноваження визначає Закон України "Про Національну гвардію України" від 13.03.2014 року за № 876-VII.
Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону № 876-VII, військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.
Так, Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року за № 2011-ХІІ відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст. 2 Закону №2011-ХІІ ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Приписами ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 року № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 12 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Так, згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Крім того, відповідно до п. 5 Розділу ХХХІ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України за № 200 від 15.03.2018 року, у рік звільнення військовослужбовців зі служби, зазначених у пунктах 3, 4 цього розділу, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм у рік звільнення виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ.
Відповідно до п. 242 розділу XII "Звільнення з військової служби" Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, дія якого поширюється на військовослужбовців Національної гвардії України, передбачає, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Приписами ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Конституційний Суд України у рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі про офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу щодо визначення строку для звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Щодо застосування у спірних правовідносинах юридичного визначення середнього заробітку працівника, то останнє визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 року № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.
Відповідно до абз. 1, 3 п. 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з п. 8 розділу ІV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Досліджуване судом питання неодноразово було предметом правової оцінки і формування висновків Верховним Судом.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 14.03.2019 року у справі № 820/660/17 зазначив наступне, а саме: «за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини"; непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/міліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України:
"…реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань".
При цьому, суд зауважує, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Здійснивши системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства України та надаючи оцінку доводам сторін, як викладених в заявленій позовній заяві, так і у відзиві на позовну заяву, суд зазначає наступне.
Щодо наявності правових підстав для нарахування та виплати Військовою частиною НОМЕР_1 на користь позивача - ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.04.2019 р. по 27.10.2020 р., суд зазначає наступне.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.04.2019 р. за № 82 був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Олександрійського РВК Кіровоградської області.
Таким чином, кінцевою датою завершення проходження військової служби є 19.04.2019 року, про що зазначено в наказі № 82 від 19.04.2019 року, а, отже, 19.04.2019 року є останнім робочим днем.
За змістом п. 242 розділу XII "Звільнення з військової служби" Положення № 1153/2008, в день виключення зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем має бути проведений повний розрахунок за грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Як встановлено в рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.08.2020 року в адміністративній справі № 160/6020/20, Військова частина не нарахувала та не виплатила грошову компенсацію за не використані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 р. по 2019 р. при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
В матеріалах справи містяться відомості, що ОСОБА_1 фактично отримав кошти в сумі 38 637,37 грн. лише 27.10.2020 року, що підтверджується доданою позивачем до позовної заяви випискою АТ КБ "ПриватБанк" від 05.11.2020 року.
Таким чином, датою реального виконання відповідачем обов`язку щодо повного розрахунку з позивачем при звільненні, є 27.10.2020 року.
Встановлені судом обставини свідчать про те, що станом на дату виключення позивача зі списків особового складу частини, а саме: 19.04.2019 р., відповідач не провів з ОСОБА_1 повного розрахунку. При цьому, виплата належних при звільненні сум завершена фактичним виконанням 27.10.2020 року, тобто поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України та п. 242 розділу XII "Звільнення з військової служби" Положення № 1153/2008.
На підставі викладеного вище, період з 20.04.2019 року (наступний перший день після звільнення) по 27.10.2020 року (день фактичного зарахування коштів), є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки 19.04.2019 року є останнім робочим днем позивача, а останнім днем такого розрахунку є саме 27.10.2020 року день проведення остаточного розрахунку.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суд від 05.12.2018 року у справі № 808/2442/16.
При цьому, відповідно до висновку Великої Палати Верховного суду, викладеного в постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 зазначено, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Отже, зважаючи на вказане правове застосування Великою Палатою Верховного Суду норм законодавства про працю в частині положень ст. 117 КЗпП України, суд прийшов до висновку про те, що період саме з 20.04.2019 року до 27.10.2020 року повинен бути включений до розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд, згідно зі ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.04.2019 р. по 27.10.2020 р. протиправною; зобов`язання нарахування та виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.04.2019 р. по 27.10.2020 р. В іншій частині заявлених позовних відмовити.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.04.2019 р. по 27.10.2020 р. протиправною; зобов`язання нарахування та виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.04.2019 р. по 27.10.2020 р., та зважаючи на той факт, що позивач у відповідності до ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд приходить до висновку про відсутність підстав для присудження на користь позивача судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 , а саме, судового збору.
Керуючись ст.ст. 242 - 244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.04.2019 р. по 27.10.2020 р. протиправною; зобов`язання нарахування та виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.04.2019 р. по 27.10.2020 р., - задовольнити частково.
Визнати бездіяльність Військової частина НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.04.2019 р. по 27.10.2020 р. протиправною.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.04.2019 р. по 27.10.2020 р.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України.

Суддя Є.О. Жукова