Справа № 500/2022/20
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/2022/20 пров. № А/857/11490/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Ільчишин Н.В.

Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Марцинковської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Бережанського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року (прийняте у м. Тернополі суддею Мартиць О.І.; складене у повному обсязі 26 серпня 2020 року) в адміністративній справі № 500/2022/20 за позовом ОСОБА_1 до Бережанського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив визнати протиправною і скасувати постанову № 37987382 від 27.02.2019, винесену Бережанським міжрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (далі - Бережанський МРВ ДВС) про стягнення з нього виконавчого збору в сумі 87 330,85 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що оскаржувана постанова є протиправною, так як винесена з порушенням приписів статтей 27, 37 Закону України «Про виконавче провадження», без реального виконання рішення суду, а також у зв`язку зі зміною валюти кредитування та повернення виконавчого документа без виконання.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив Бережанський МРВ ДВС, який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просив рішення суду першої інстанції скасувати.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує загалом тим, що згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 30 травня 2018 р. у справі № 808/3791/16, частина третя статті 40 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а тому загальні правила, встановлені частинами першою та другою статті 27 цього Закону, застосовуватися до спірних правовідносин не можуть.

Державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору у справі № 50420154 керувався нормами частини третьої статті 40 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, згідно баз даних АСВП виконавчий лист № 2-120, виданий Бережанським районним судом Тернопільської області 08 листопада 2010 року щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффазен Банк Аваль» заборгованості в сумі 873 308,58 грн, було пред`явлено до примусового виконання 17.05.2013.

Постановою від 20.05.2013 старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Бережанського районного управління юстиції Лаба М.О. відкрив виконавче провадження № 37987382 з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа.

У пунктах 2 та 3 цієї постанови вказано, що боржнику надано строк на добровільне виконання, а при невиконанні рішення у наданий для добровільного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій.

18 лютого 2019 року від представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до Бережанського МРВ ДВС надійшла заява від 12.02.2019 про повернення виконавчого документа стягувачу, в якій, керуючись пунктом 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», він просить повернути виконавчий лист № 2-120 про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» без виконання.

Також встановлено, що листом від 22.03.2017 вих. № 54 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» повідомив позичальника про анулювання банком частини його заборгованості за кредитним договором № 014/0006/81/35029 від 24.12.2007.

27.02.2019 державний виконавець відділу Бережанського МРВ ДВС Кузів Н.О. виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно заяви стягувача від 12.02.2019 № 114-40-3/23 відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Пунктом 2 цієї постанови припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Тоді ж він прийняв постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 87 330 грн 85 коп., а 01.03.2019 він відкрив виконавче провадження ВП № 58515478 з примусового виконання постанови № 37987382 від 27.02.2019 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 87 330,85 грн.

Не погоджуючись з постановою ВП № 37987382 від 27.02.2019 про стягнення з нього виконавчого збору, ОСОБА_2 оскаржив її до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності оскаржуваного рішення, не спростував обґрунтування позовних вимог позивачем.

Враховуючи встановлені у справі обставини та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити у повному обсязі.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

За вимогами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 (далі - Закон № 606-ХІV; у редакції, чинній станом на час вчинення виконавчих дій) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 25 Закону № 606-ХІV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону № 606-ХІV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

А відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-ХІV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Проте, як видно з Інформації про виконавче провадження ВП № 37987382 з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень державним виконавцем всупереч цим приписам не було прийнято постанову про стягнення виконавчого збору.

05.10.2016 набрав чинності Закон України № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VІІІ), відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень якого виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Тобто, приписи цього Закону підлягають застосуванню до оскаржуваних виконавчих дій, як таких, що вчинені після набрання його чинності.

Згідно із частиною першою статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону України № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до пункту 1 частини першої та частини п`ятої статті 37 Закону України № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

А відповідно до частини третьої статті 40 цього Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Пункт 21 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція) встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону № 1404-VІІІ, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 вказаного Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

За змістом цієї норми у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Також пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону № 1404-VIII. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відтак, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

За приписами пунктів 4, 6 Порядку фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII, якщо за таким документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв.

Тобто, у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, а виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

А відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 11 березня 2020 р. у справі № 2540/3203/18 (провадження № 11-445апп19) обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Враховуючи те, що стягнення з ОСОБА_1 за виконавчим листом Бережанського районного суду Тернопільської області № 2-120 від 08.11.2010 у виконавчому провадженні ВП № 37987382 фактично не відбулось і державний виконавець не вчиняв дій, які б призвели до фактичного виконання судового рішення та не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у вказаному виконавчому листі, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції в тому, що оскаржувана постанова від 27.02.2019 ВП № 37987382 про стягнення з позивача виконавчого збору є протиправною та підлягає скасуванню.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання представника відповідача на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.04.2020 у справі № 480/3452/19, з огляду не те, що правовідносини у цих справах не є подібними, зокрема у справі, на яку посилався відповідач, судом встановлено, що відповідачем вживались заходи примусового виконання рішення.

Також безпідставними є покликання апелянта на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 808/3791/16 про те, що частина третя статті 40 Закону № 1404-VIII є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а тому загальні правила, встановлені частинами першою та другою статті 27 зазначеного Закону, застосовуватися до спірних правовідносин не можуть, так як Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 березня 2020 р. у справі № 2540/3203/18 (провадження № 11-445апп19) вважала такий висновок помилковим.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Бережанського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року в адміністративній справі № 500/2022/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді Н. В. Ільчишин
В. В. Святецький
Постанова складена у повному обсязі 15 грудня 2020 року.