Справа № 280/4319/20
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 грудня 2020 року м. Дніпросправа № 280/4319/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів:

судді-доповідача Чумака С.Ю.,

суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року у справі № 280/4319/20 (суддя І інстанції Калашник Ю.В.)

за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без розгляду на підставі ч. 4 ст. 123 КАС України.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм процесуального права, просить оскаржену ухвалу скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування скарги позивач вказує, що право на звернення з відповідною заявою про поновлення його на роботі, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» з`явилось після набуття вироком, яким його виправдано, законної сили 28 вересня 2017 року. Так, звернувшись з відповідною заявою до Управління Національної поліції, відповіді не отримав. Після ознайомлення з матеріалами особової справи у червні 2020 року стало відомо про те, що 05.11.2015 він ознайомився з оскарженим наказом про звільнення. Зауважує, що 05.11.2015 не робив жодних записів у послужному списку, оскільки у цей час знаходився у СІЗО. Також зазнає, що порушення, вчинене відповідачем щодо не проведення повного розрахунку із позивачем, є триваючим порушенням. Вважає, що строк звернення до суду не порушений., що свідчить про безпідставність застосування судом першої інстанції приписів ч. 4 ст. 123 КАС України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ

01.07.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якій, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 17.09.2015 № 392о/с про призупинення нарахуванню позивачу грошового забезпечення;

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 05.11.2015 № 436о/с про звільнення згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 6 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 65 «г» (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1 оперуповноваженого сектору карного розшуку Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління;

- зобов`язати відповідача поновити позивача, на службі на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління або у разі ліквідації цієї посади на іншу посаду з урахуванням класифікаційних характеристик, зокрема назвою, розміром посадового окладу, функціональністю та організаційним рівнем підрозділу у структурі органу згідно з попередньою посадою, з 6 листопада 2015 року;

- зобов`язати відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 7 листопада 2015 року по день поновлення на роботі.

28.07.2020 позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із вказаним позовом. (а.с. 1-5, 56-58)

Розглянувши обставини, викладені у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду, ухвалою суду від 3 серпня 2020 року задоволено заяву позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду, поновлено позивачу строк звернення до адміністративного суду із позовом; прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі № 280/4319/20. (а.с. 60)

18.08.2020 представником відповідача разом із відзивом до суду подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з порушенням строк звернення до суду, в обґрунтування якого зазначив, що позивач був обізнаний про існування оскаржуваного наказу від 05.11.2015 № 436о/с під час розгляду справи № 336/4824/18, рішення у якій постановлене 21 січня 2020 року. Також зазначив, що у вироку Шевченківського районного судом м. Запоріжжя від 8 лютого 2017 року у справі № 336/1354/16-к вказано, що позивач є непрацюючим. Крім того, позивач отримав трудову книжку, військовий квиток 06.11.2015, а також був обізнаний починаючи з 06.11.2015 про його звільнення, про що свідчить напис, зроблений позивачем у послужному списку.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач дізнався про порушення своїх прав принаймні у серпні 2018 року, коди звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із цивільним позовом до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, позивач був обізнаний про його звільнення із ОВС, у той час, як до суду з позовом звернувся 01.07.2020, відтак дійшов висновку, що позивачем пропущений місячний строк звернення до суду, передбачений ч. 5 ст. 122 КАС України.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Приписами ч. 3 ст. 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Наведені норми свідчать про те, що загальний строк для звернення до суду з позовом у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби становить один місяць та починає обчислюватись з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів При цьому слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною другою вказаної статті визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Отже, особі гарантується право на звернення до суду.

Водночас, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.08.2006 (справа «Каменівська проти України»), «право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду ..., не є абсолютним; воно може бути обмеженим ... Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані...».

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Стаббігс на інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії").

Отже, законодавцем встановленими строками обмежено звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Такі строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, вони покликані забезпечити юридичну визначеність у публічно-правових відносинах. Після завершення зазначених строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Як свідчать обставини справи, предметом заявленого позивачем адміністративного позову є, зокрема правомірність наказів відповідача від 17.09.2015 № 392о/с про призупинення нарахуванню позивачу грошового забезпечення та від 05.11.2015 № 436о/с про звільнення зі служби.

Так, наказом ГУ МВС України в Запорізькій області від 05.11.2015 № 436о/с згідно із пп.10 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 06.11.2016 у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1 .

Відповідно до вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 8 лютого 2017 року у справі № 336/1354/16-к, який залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 вересня 2017 року, позивача виправдано за обвинуваченням у скоєні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, у зв`язку з недоведеністю винуватості.(а.с. 9-29, 30-48)

28.12.2017 позивач звернувся до Начальника ГУПН в Запорізькій області із заявою про поновлення на роботі. (а.с. 6)

До суду із позовною заявою про скасування наказів відповідача від 17.09.2015 № 392о/с про призупинення нарахування позивачу грошового забезпечення, від 05.11.2015 № 436о/с про звільнення, про зобов`язання відповідача поновити позивача на службі та про зобов`язання відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, позивач звернувся 01.07.2020.

При цьому, позивачем на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 06.07.2020 до суду надано заяву про поновлення строку звернення до суду.

У такій заяві позивач зазначив, що зі спірними наказами він ознайомився у червні 2020 року. У заяві також зазначає, що у період з 15.09.2015 до 01.12.2015 знаходився у СІЗО, а тому не міг зробити будь-яких написів про ознайомлення із наказом про звільнення 05.11.2015 у послужному списку. Таким чином вважає, що строк звернення до суду порушений не був.

З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

Початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Зміст статті 122 КАС України свідчить, що строк звернення до суду починається не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати та/або дізнатися про ці факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Суд зазначає, що відповідачем дійсно не надано беззаперечних доказів вручення/доведення до відповідача наказу про його звільнення.

У той же час, матеріали справи свідчать, що позивач дізнався або повинен був дізнатись про існування спірного наказу принаймні під час розгляду Шевченківським районним судом м. Запоріжжя кримінальної справи № 336/1354/16-к. Так, відповідно до вступної частини вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 8 липня 2017 року та ухвали Запорізького апеляційного суду від 28 серпня 2017 року у справі № 336/1354/16-к, позивач був присутній під час розгляду кримінальної справи судом. У зазначених судових рішеннях вказано, що ОСОБА_1 є не працюючим.

Також, у мотивувальній частині рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2019 року зазначено, що ОСОБА_1 «… вказує, що він має право на відшкодування заробітку, що він втратив внаслідок вищезазначених незаконних дій, оскільки з 05.11.2015 він був звільнений з роботи в органах внутрішніх справ під час перебування під вартою, до теперішнього часу є безробітним...».

Отже, на час звернення до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із цивільним позовом до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, позивач був обізнаний про його звільнення із ОВС.

Також, відповідно до мотивувальної частини постанови Запорізького апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі № 336/4824/18 за позовом, у тому числі ОСОБА_1 до прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка набрала законної сили 21 січня 2020 року, встановлено, що «…відповідно до витягу з наказу ГУ МВС України у Запорізькій області № 436о/с від 05.11.2015 року майора міліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого сектору карного розшуку Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління звільнено з 6 листопада 2015 року у запас Збройних сил України за пунктом 64 «г» - через скорочення штатів...».

Також, у мотивувальній частині цього судового рішення зазначено, що ОСОБА_1 недоотримав у зв`язку притягненням до кримінальної відповідальності з моменту застосування обмежень у вигляді відсторонення до моменту звільнення зі служби 3150,67 грн. (а.с. 77-87)

Позивачем 20.02.2020 подано касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2019 року та на постанову Запорізького апеляційного суду від 21 січня 2020 року. (а.с. 88-89)

З огляду на викладене, позивач дізнався про його звільнення та існування спірного наказу щонайменше у серпні 2018 року, коли звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із цивільним позовом до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, позивач був обізнаний про його звільнення із ОВС.

Згодом, про існування наказу про звільнення неодноразового вказувалось судами під час розгляду справи № 336/4824/18 (№ 336/4786/18).

Апеляційний суд зауважує, що посилання позивача та той факт, що відповідач не ознайомив його зі спірним наказом, не свідчить про те, що позивач не був обізнаний про існування такого наказу.

Підставами для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Суд зазначає, що судом інстанції першої була задоволена заяву позивача про поновлення строку звернення до суду.

У той же час, наведені вище обставини спростовують твердження позивача про те, що він дізнався про порушення його трудових прав, яке відбулося шляхом протиправного звільнення його з ОВС лише у червні 2020 року, як правильно вказав і суд першої інстанції. Позивач не міг дізнатися про своє звільнення лише у червні 2020 року, оскільки не працює в органах внутрішніх справа фактично з 2015 року, на службу не ходить, заробітну плату не отримує, жодних службових обов`язків не виконує, тому звичайно він був обізнаний про те, що звільнений з органів внутрішніх справ. Про це ж саме свідчить і його звернення до керівництва щодо поновлення на роботі у 2017 році.

При цьому, доводи позивача, що право на поновлення на посаді у нього з`явилось лише після його виправдання судом є безпідставними, оскільки він був звільнений за п. 64 «г» - через скорочення штатів, а не у зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності. Тобто звільнення позивача та розгляд судом за його обвинуваченням у вчиненні злочину не пов`язані між собою.

З огляду на викладене, враховуючи те, що позивач дізнався про порушення своїх прав принаймні у серпні 2018 року, коди звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із цивільним позовом до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, позивач був обізнаний про його звільнення із ОВС, у той час, як до суду з позовом звернувся 01.07.2020, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, прийнятою із дотриманням вимог норм процесуального права, тому підстави для її зміни або скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 242, 243, 254, 311, 312, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року у справі № 280/4319/20 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня отримання її копії.

Суддя-доповідач С.Ю. Чумак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко