Справа № 520/5494/2020
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 р. Справа № 520/5494/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Чалого І.С.,

суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2020, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., м. Харків, повний текст складено 29.05.2020 по справі № 520/5494/2020 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітета Ізюмської міської ради Харківської області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Ізюмської міської ради щодо ненадання публічної інформації за запитом від 04.04.2020; визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Ізюмської міської ради щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на запит на інформацію; зобов`язати Виконавчий комітет Ізюмської міської ради розглянути запит від 04.04.2020 про надання публічної інформації щодо наявності на території м. Ізюм вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд; стягнути з Виконавчого комітету Ізюмської міської ради судові витрати, пов`язані з розглядом справи в сумі 17 грн. 00 коп. на користь позивача.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції послався на твердження відповідача, що відповідь на запит була направлена 13.04.2020, але жодних доказів такого направлення до суду не надано. Єдиний доказ, на який посилається відповідач є журнали реєстрації такої відповіді та копія самої відповіді, проте цей доказ не доводить факту направлення цієї відповіді позивачу. Позивач оспорює не сам факт створення відповіді, а не надання відповіді позивачу, як такої, так і порушення 5-денного робочого дня на її розгляд та надання відповіді. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги аргументи позивача щодо відсутності доказів направлення відповіді відповідачем та те, що належним доказом надіслання суб`єктом владних повноважень відповіді на запит позивача є квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора або об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.

Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, пославшись на те, що у відповідача відсутній обов`язок направляти відповіді на запити лише рекомендованою кореспонденцією.

Оскільки предметом оскарження є рішення суду першої інстанції ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 311 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 04.04.2020 ОСОБА_1 звернувся (надіслав лист) до Виконавчого комітету Ізюмської міської ради із запитом про надання публічної інформації, в якій просив: надати інформацію про наявність на території м. Ізюм вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 7). Заявник просив надати відповідь у передбачений законодавством термін.

Даний лист отримано відповідачем 07.04.2020, що не заперечується сторонами по справі.

Стверджуючи про те, що станом на 27.04.2020 ним відповідь на запит не отримано та вважаючи таку бездіяльність протиправною та такою, що суперечить вимогам чинного законодавства України і порушує його право на отримання інформації, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доказів на допущення протиправної бездіяльності Виконавчого комітету Ізюмської міської ради щодо ненадання публічної інформації за запитом від 04.04.2020 позивачем до матеріалів справи не надано, а судом в ході розгляду справи такої - не встановлено.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Положення статті 40 Конституції України гарантують кожній особі право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових чи службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно з статтею 1 вказаного Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначені гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, відповідно до якої право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Згідно із статтею 4 Закону України "Про доступ до публічної інформації" доступ до публічної інформації здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання та поширення інформації, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 цього Закону).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

В силу частини четвертої статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 6 частини першої статті 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

Запит на інформацію, згідно з частиною першою статті 19 вказаного Закону, - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно з частиною першою, четвертою статті 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Системний аналіз вищевикладених норм дає підстави для висновку, що розпорядники інформації в межах встановленого Законом строку зобов`язані надавати та оприлюднювати публічну інформацію, зокрема, за запитами на інформацію, незалежно від того, чи стосується ця інформація запитувача інформації особисто.

З огляду на матеріали справи, 04.04.2020 позивач звернувся до відповідача із запитом на отримання публічної інформації, в якому просив надати інформацію про наявність на території м. Ізюм вільних земельних ділянок, які можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Тобто, п`ятиденний термін, встановлений законодавством для надання відповіді у цьому випадку припадав на 12 квітня 2020 року, який припадав на неділю та був вихідним днем.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, погодився з доводами відповідача, що 13 квітня 2020 року (вих. № 1132) Виконавчим комітетом Ізюмською міською радою направлено відповідь на запит ОСОБА_1 , яким повідомлено, що запит направлений до управління Держгеокадастру в Ізюмському районі, у володінні якого перебуває запитувана інформація (а.с. 19).

Суд першої інстанції прийняв як належні докази відправлення відповіді на запит копію журналу вихідної кореспонденції від 13.04.2020 та копію листа від 25.05.2020 із доказами такого відправлення, а саме: копією квитанції про поштове відправлення (а.с. 20-22).

Інших доказів на підтвердження відправлення відповіді позивачу відповідачем до суду надано не було.

Суд першої інстанції оцінив витяг з журналу відправки вихідної кореспонденції, як належний доказ направлення відповідачем відповіді на інформаційний запит позивача.

Колегія суддів зазначає, що Законом України "Про доступ до публічної інформації» не визначено яким видом поштового відправлення розпорядник інформації повинен надіслати відповідь у разі її надіслання засобами поштового зв`язку (простий лист, рекомендований, з повідомленням про вручення, з оголошеною цінністю).

Однак, зважаючи на імперативно встановлений обов`язок розпорядника інформації надати відповідь на інформаційний запит, а також його статус у відповідних правовідносинах як суб`єкта владних повноважень, колегія суддів вважає, що саме розпорядник інформації у випадку виникнення спору повинен довести факт не лише надіслання відповіді, а й її вручення запитувачу інформації чи повернення без вручення із зазначенням відповідних причин.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що у відповідача відсутній обов`язок направляти відповіді на запити лише рекомендованою кореспонденцією, оскільки реєстрація листа в журналі вихідної кореспонденції установи не є доказом направлення такого листа і, тим більше, його доставлення адресату.

Будь-яких доказів саме надіслання та/чи вручення цього листа (фіскальний чек поштового відділення, повідомлення про вручення поштового відправлення, опис вкладення тощо) відповідач суду не надав, відповідно, не довів виконання свого обов`язку надання відповіді на запит на інформацію.

Долучення до копії відповіді поштових чеків так само не підтверджує направлення 13.04.2020 відповіді на запит, адже вказані поштові квитанції датовані 25.05.2020 та 26.05.2020.

Вищенаведене дає підстави для висновку про протиправність бездіяльності Виконавчого комітету Ізюмської міської ради щодо ненадання позивачу запитуваної інформації у відповідь на запит про отримання публічної інформації від 04 квітня 2020 року у передбачений Законом України "Про доступ до публічної інформації" строк та необхідність зобов`язання відповідача розглянути вказаний запит відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".

За таких обставин колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та доводами відповідача про виконання Виконавчим комітетом Ізюмської міської ради свого обов`язку щодо своєчасного інформування позивача про результати розгляду його запиту.

Щодо вимог позову про зобов`язання розглянути по суті запит від 04.04.2020 про надання публічної інформації щодо наявності на території м. Ізюм вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд, колегія суддів зазначає таке.

Пунктом 31 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР передбачено, що міським радам надані виключні повноваження щодо прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Відповідно до частини п`ятої статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 № 3038-VI уповноважені органи з питань містобудування та архітектури і центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, забезпечують відкритість, доступність та повноту інформації про наявність на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці земель державної та комунальної власності, не наданих у користування, що можуть бути використані під забудову, про наявність обмежень і обтяжень земельних ділянок, містобудівні умови та обмеження в містобудівному і державному земельному кадастрах.

До моменту внесення відповідної інформації до містобудівного та державного земельного кадастрів виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації або відповідний місцевий орган виконавчої влади зобов`язані надавати за запитами фізичних та юридичних осіб письмову інформацію про наявність земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою.

З аналізу приписів статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності і статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування" вбачається, що вказані органи (в т.ч. виконавчий комітет ради) згідно з їх компетенцією зобов`язаний володіти інформацією про земельні ділянки комунальної або державної форми власності, не надані у користування, що можуть бути використані під забудову для реалізації права на безоплатне отримання у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Виконавчий комітет також залишається розпорядником цієї інформації після її внесення до містобудівного та державного земельного кадастрів, якщо вона є у його фактичному володінні.

За вказаних обставин, суд апеляційної дійшов висновку, що саме відповідач є розпорядником запитуваної інформації, а тому зобов`язаний надати на відповідний запит позивача інформацію про наявність на території м. Ізюм земельних ділянок, не переданих у користування, що можуть бути використані під забудову житлового будинку.

Аналогічна право позиція щодо наявності у виконавчого комітету міської ради обов`язку розглянути по суті направлені запити про наявність земельних ділянок, не переданих у користування, що можуть бути використані під забудову житлового будинку, висловлена у постанові Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 359/7966/16-а, яка враховується судом апеляційної інстанції в силу приписів ст. 242 КАС України.

З огляду на матеріали справи, у відповідь на запит позивача відповідачем листом від 13.04.2020 (зареєстрований за № 1132) повідомлено ОСОБА_1 про те, що його запит направлений до управління Держгеокадастру в Ізюмскому районі, у володінні якого перебуває запитувана інформація.

З урахуванням встановленого вище нормативно - правого обґрунтування спірних правовідносин, колегія суддів уважає, що перенаправлення запиту про доступ до публічної інформації, до іншого органу державної влади всупереч тому, що орган, до якого безпосередньо направлено запит, володіє запитуваною інформацією, не може розцінюватися як розгляд звернення належним чином.

Отже, доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що запит позивача розглянуто належним чином не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та суперечить висновкам щодо правозастосування, викладеним у постанові Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 359/7966/16-а.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, та не враховано приписи статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності і статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування", статті 19, 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", які мають бути застосовані до спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення вимог позову ОСОБА_1 .

Аргументи позивача про необхідність стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в розмірі 17 грн, колегія суддів відхиляє, адже такі витрати на відправлення поштової кореспонденції не пов`язані безпосередньо з розглядом справи, а тільки підтверджують направлення запиту про отримання публічної інформації, ненадання якої слугувало підставою для звернення до суду. Отже, такі витрати пов`язані з реалізацією власного права позивача на отримання публічної інформації та понесені незалежно від результату звернення до суду.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 по справі № 520/5494/2020 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Ізюмської міської ради щодо ненадання ОСОБА_1 публічної інформації за запитом від 04.04.2020.

Визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Ізюмської міської ради щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на запит на інформацію.

Зобов`язати Виконавчий комітет Ізюмської міської ради розглянути запит ОСОБА_1 від 04.04.2020 про надання публічної інформації щодо наявності на території м. Ізюм вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді З.Г. Подобайло А.М. Григоров