Справа № 620/4544/20
Суддя: Заяць О.В.
Дата ухвалення: 2020-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2020 року Чернігів Справа № 620/4544/20

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі судді Заяць О.В., розглянувши, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просить:

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 20.08.2020 № 25-12277/14-20-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою";

зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.07.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 0,42 га, розташованої на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району, Чернігівської області для ведення особистого селянського господарства, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Обґрунтовуючи вимоги, позивачем зазначено, що він звернувся до ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області із заявою щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Однак, в порушення вимог чинного законодавства наказом від 20.08.2020 № 25-12277/14-20-сг відповідачем відмовлено у наданні дозволу.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду надано термін для подачі відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень.

У строк, визначений судом, відповідачем подано відзив на позов, в якому останній не погоджується з позовними вимогами, просить суд відмовити у їх задоволенні та зазначає, що оскаржуваний наказ є правомірним та прийнятим з дотриманням вимог чинного законодавства.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 21.07.2020 звернувся до відповідача з заявою про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,4273 га на території Вознесенської сільської ради, до якої було додано копії паспорту, реєстраційного номеру облікової картки платника податків та схему розташування бажаної земельної ділянки.

Наказом від 20.08.2020 № 25-12277/14-20-сг Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,4273 га на території Вознесенської сільської ради у зв`язку з тим, що земельна ділянка розміщена в межах земельного масиву, який перебуває в постійному користуванні військової частини НОМЕР_1 .

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

В силу прямої дії ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Земельні відносини в Україні, відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Громадянам для ведення особистого селянського господарства передаються у власність та надаються у користування землі, віднесені до категорії земель сільськогосподарського призначення (п.«а» ч.3 ст.22 Земельного кодексу України).

У відповідності до п.«б» ч.1 ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно із ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 4 ст.122 Земельного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою зазначеної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Стаття 118 Земельного кодексу України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Зокрема, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Частиною 6 ст.118 Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до п.«б» ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Приписами абз.1 ч.7 ст.118 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для встановлення будь-яких обмежень у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

При цьому, Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №545/808/17.

За результатами розгляду поданої позивачем заяви, наказом від 20.08.2020 № 25- 12277/14-20-сг йому було надано відмову у наданні такого дозволу з тих підстав, що земельна ділянка, відносно якої звертався позивач, розміщена в межах земельного масиву, який перебуває у постійному користуванні військової частини НОМЕР_1 .

На сьогодні Державний земельний кадастр містить інформацію про сформовані та зареєстровані земельні ділянки, відомості про які внесено на підставі документації із землеустрою відповідно до вимог статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Однак, існують земельні ділянки, право власності чи право постійного користування на які виникло до 2004 року та посвідчено державними актами на право приватної власності на землю, на право постійного користування землею без кадастрових номерів, та відповідно відомості про які не внесено до Державного земельного кадастру. Інформація про речові права на такі земельні ділянки у Головному управлінні відсутня.

Слід зазначити, що підставою для прийняття Головним управлінням такого рішення була інформація надана Відділом у Чернігівському районі Міжрайонного управління у Ріпкинському та Чернігівському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (лист від 28.07.2020 за № 2811/418-20-0.212). В зазначеному листі Відділ у Чернігівському районі Міжрайонного управління у Ріпкинському та Чернігівському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області повідомив, що згідно картографічних матеріалів земельна ділянка розміщена в межах земельного масиву, який перебуває в постійному користуванні військової частини НОМЕР_1 .

Також, Відділ у Чернігівському районі Міжрайонного управління у Ріпкинському та Чернігівському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (лист від 30.10.2020 № 3879/418-20-0.212) повідомив, що рішенням обласного виконавчого комітету від 05.04.1968 № 188 було виділено земельну ділянку військовій частині № 92422 (водолазна база) площею 3,0 га, а також рішенням обласного виконавчого комітету від 05.04.1976 за № 73 виділено земельну ділянку 4,4 га. Але на картографічних матеріалах інвентаризації земель та роздержавлення КСП «Урожай» допущено помилку в розташуванні даних земельних ділянок. Тобто, земельна ділянка, відносно якої звернувся позивач, розміщена в межах земельного масиву, який перебуває в постійному користуванні військової частини НОМЕР_1 (водолазна база).

Право постійного користування на земельну ділянку за військовою частиною НОМЕР_1 (водолазна база) не припинено.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оспорюваний наказ є правомірним та прийнятим з дотриманням вимог чинного законодавства України, а отже підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Статтею 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно ст.76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням встановлених судом обставин, оцінивши докази у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлено 15 грудня 2020 року.

Суддя О.В. Заяць