Справа № 520/14739/2020
Суддя: Білова О.В.
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

17 грудня 2020 року № 520/14739/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Білової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (пл. Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 30 вересня 2020 за №73 про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах за вислугу років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах за вислугу років з дня виникнення права - з 26 квітня 2007, здійснивши виплату пенсії за весь період.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2020 прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження в цій адміністративній справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він звернувся до органів Пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії за вислугу років у зв`язку із наявністю страхового стажу у сфері охорони здоров`я згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993р. №909. Призначення пенсії просив здійснити з дня виникнення права, а саме з 26 квітня 2007р. За результатами розгляду заяви просив прийняти протокольне рішення. Проте рішенням від 30.09.2020 № 73, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років згідно з п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи в закладах охорони здоров`я.

Відповідач правом подання відзиву не скористався, відзиву до суду не направив.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 229 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та з 27.04.2017 йому призначено пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

27.04.2020 р. позивач звернувся з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про призначення пенсії за вислугу років з 26 квітня 2007 р. та провести відповідні виплати. В зазначеній заяві позивач послався на те, що згідно з записами у трудовій книжці майже весь період свого трудового стажу він обіймав посади провізора, завідуючого-провізора, що дає йому повне право отримувати пенсію за вислугу років. З 2003 і по теперішній час позивач зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності. Але у вказаний вище період він виконував функції провізора аптеки та завідуючого аптеки, що підтверджується копією трудової книжки та відповідними наказами про призначення на посади. Позивач вважає, що у Порядку №909 від 04.11.1995р. чітко зазначено, що у даному випадку форма власності та найменування посади не впливає на зарахування до стажу роботи. Достатньою умовою є виконання відповідних функцій.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивачем разом з заявою про призначення пенсії було надано копію трудової книжки, копію паспорту та РНОРКПП, копію довідки Харківського обласного управління статистики № 2141 від 28.07.2003, копії ліцензій, копія довідки управління статистики в Ізюмському районі від 25.03.2008, копію довідки № 2141 від 03.03.2003, копію свідоцтва про державну реєстрацію (серія В00№611452), копію свідоцтва про державну реєстрацію СПДФО, копію наказу № 47 від 21.09.2007, копію паспорту аптечного закладу, копію свідоцтва платника Єдиного податку, копію наказу про призначення № 1 від 24.08.2003, копію наказу № 22 від 20.07.2007.

Листом від 06.05.2020 р. № 2000-0313-8/19437 позивача повідомлено про те, що він 24.07.2007 року вже звертався з заявою щодо призначення пенсії за вислугу років згідно п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Протоколом № 7 від 25.09.2007 року засідання комісії з питань призначення та виплати пенсії при Управлінні Пенсійного фонду України в Ізюмському районі було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років в зв`язку з відсутністю 25 років роботи в закладах охорони здоров`я. 14.01.2008 року протокол засідання комісії про відмову у призначенні пенсії за вислугу років позивачем отримано власноруч. З 27.04.2017 року згідно поданої заяви йому призначено пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не погоджуючись з наданою відповіддю, позивач звернувся до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 у справі № 520/6839/2020 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено у повному обсязі. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) від 27 квітня 2020р. Зобов`язано головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) від 27 квітня 2020р. про призначення пенсії та прийняти рішення.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області на адресу позивача направлено Рішення до протоколу по справі № 164 відділу з питань перерахунків пенсій № 8 управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ в Харківській області від 30.09.2020 № 73, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років згідно з п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи в закладах охорони здоров`я.

В обґрунтування рішення від 30.09.2020 № 73 вказано, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2020 по справі № 520/6839/2020, яким було зобов`язано ГУПФУ в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.04.2020 про призначення пенсії та прийняти рішення, відповідачем здійснено повторний розгляд заяви щодо призначення пенсії з 26.04.2007 року.

Щодо підстав відмови у призначенні пенсії відповідачем у спірному рішенні зазначено, що згідно з п. 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст. 52,54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Також відповідачем було зазначено, що згідно записів трудової книжки стаж роботи, який зараховується в спеціальний стаж, складає 22 роки 5 місяців 21 день, а саме це період з 01.09.1979 року по 31.10.1979 рік та з 01.09.1981 року по 31.03.2003 рік. З 03.03.2003 року ОСОБА_1 є приватним підприємцем (ліцензія Сер. ВОО №611452). ОСОБА_1 вже було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років Протоколом № 7 від 25.09.2007 року засідання комісії з призначення та виплати пенсії Управління ПФУ в Ізюмському районі. 14.01.2008 року протокол відмови ОСОБА_1 отримав власноручно та не оскаржив у визначеному законом порядку.

Позивач не погодився з зазначеним рішенням, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

При розгляді даного спору суд виходить з такого.

Предметом розгляду у даній справі є правомірність винесення відповідачем рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, яке пов`язане з незарахуванням періоду роботи позивача на посаді завідувача-провізора аптеки з 01.04.2003 до стажу роботи на посадах, який дає право на призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я. У вказаний період сам позивач був зареєстрований як ФОП та здійснював діяльність як суб`єкт господарювання з роздрібної торгівлі фармацевтичними товарами через аптечний склад за адресою: АДРЕСА_3 .

Надаючи оцінку правомірності вказаного висновку відповідача, суд виходить з таких законодавчих приписів.

Питання призначення пенсії врегульовано нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п. 2-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (11.10.2017) мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

До Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 р. № 909, включено роботу в аптеках, аптечних кіосках, аптечних магазинах, контрольно-аналітичних лабораторіях на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ від 12 серпня 1993 р. № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що відповідачем при розгляді заяви позивача про призначення пенсії за вислугу років враховано періоди роботи з 01.09.1979 року по 31.10.1979 рік та з 01.09.1981 року по 31.03.2003 рік у спеціальний стаж, який складає 22 роки 5 місяців 21 день.

З 03.03.2003 року ОСОБА_1 зареєстрований приватним підприємцем, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань серії АЕ №272273, видом діяльності ФОП ОСОБА_1 є роздрібна торгівля фармацевтичними товарами (код 52.31.0.).

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що з 01 січня 2004 року, відповідно до його власного наказу від 24.08.2003 №1§1 ОСОБА_1 був призначений завідуючим аптеки СПДФО ОСОБА_1 з дати отримання ліцензії МЗО України.

Наказом від 20.07.2007 року № 22§1 було внесено зміни до наказу від 24.08.2003 №1§1, а саме: призначити завідуючим аптеки СПДФО ОСОБА_1 ОСОБА_1 з дати отримання ліцензії на «… завідувача-провізора аптеки», згідно наказу МОЗ СРСР №1255 від 30.12.1976 року, додаток № 48.

Наказом від 25.07.2007 року № 24§1 було переведено завідувача-провізора аптеки СПДФО ОСОБА_1 ОСОБА_1 на посаду програміста аптеки СПДФО ОСОБА_1 з 29.07.2007 року.

Таким чином, за даними трудової книжки позивача, ОСОБА_1 як суб`єктом підприємницької діяльності укладено з позивачем ОСОБА_1 - фізичною особою трудовий договір.

Ухвалою суду від 17.11.2020 було витребувано у позивача докази реєстрації трудового договору позивача щодо роботи на посаді завідуючого аптеки у ФОП ОСОБА_1 у державній службі зайнятості за місцем проживання позивача, а також належним чином завірені копії звітності 1ДФ щодо виплати доходу ОСОБА_1 як найманому працівнику на посаді, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років після 01.04.2003, проте відповідних доказів позивачем на виконання ухвали про витребування доказів суду надано не було, причин неподання таких доказів суду не повідомлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Відповідно до ст. 24-1 КЗпП України у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Працівник це фізична особа, яка наділена трудовою правосуб`єктністю і є учасником трудового правовідношення.

На законодавчому рівні визначення поняття «працівник» на цей час закріплено в Законі України «Про охорону праці», відповідно до якого працівник це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом). Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначає працівника як фізичну особу, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Суд зазначає , що фізичні особи роботодавці, як і юридичні особи, також наділені спеціальною трудовою правосуб`єктністю. Трудова правосуб`єктність фізичної особи роботодавця, як вже зазначалося вище, - це передбачена нормами права здатність фізичної особи бути учасником трудових правовідносин шляхом укладання трудового договору з працівником, реалізуючи при цьому свою правоздатність, дієздатність та деліктоздатність.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 606 ЦК України однією з підстав припинення зобов`язання, що встановлена законом, є поєднання боржника і кредитора в одній особі.

Поєднання боржника і кредитора в одній особі, має наслідком припинення будь-якого невиконаного або неприпиненого цивільного зобов`язання незалежно від тієї чи іншої підстави його виникнення, передбаченої ст. 11 ЦК України.

З огляду на зазначені норми Цивільного кодексу України, дія яких поширюється в тому числі на трудові відносини, суд зазначає, що особа не може працювати за трудовим договором на відповідній посаді у самої себе. В такому випадку сторони трудового договору співпадають: роботодавець та працівник є однією особою. Отже, у випадку реєстрації фізичної особи в якості суб`єкта підприємницької діяльності ФОП, всі дії в межах такої діяльності, в тому числі і виконання функцій провізора або завідуючого складу-провізора охоплюються саме підприємницькою діяльністю особи, а не є трудовою функцією.

Отже, накази позивача про своє призначення на посаду є юридично нікчемними.

Суд зазначає, що позивач на власний розсуд власним наказом від 20.07.2007 року № 22§1 вносив зміни до іншого власного наказу від 24.08.2003 №1§1 саме стосовно назви посади, змінивши її з «завідуючий аптеки СПДФО ОСОБА_1 » на «завідувача-провізора аптеки», що суд розцінює як штучне намагання довести наявність умов призначення пенсії за вислугу років, приведення назви посади до тієї, яка дає право для бажану для позивача пенсію.

З огляду на зазначене, обсяг функцій, які виконував позивач у спірний період 2003 2007 років, не є підтвердженим як такий що відповідає роботі на посаді провізора в аптеці.

Також суд зазначає, що внески, які були сплачені позивачем за відповідний період, дають йому право на врахування періоду заняття підприємницькою діяльністю до загального трудового стажу, але жодним чином не підтверджують наявність спеціального стажу роботи у закладах, установах та на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років.

Посилання позивача на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 14.09.2020 у справі № 213/1793/16-а, 05.02.2020 у справі №607/21404/14-а, 29.01.2020 у справі № 492/448/15-а, не доводять обґрунтованості заявленого позову та не беруться судом до уваги, з огляду на різницю в фактичних обставинах справ. Так, позивачі у зазначених справах перебували у трудових відносинах з іншими фізичними особами-підприємцями, в яких особа роботодавця не співпадала з особою працівника, тобто не працювали у самих себе.

З огляду на викладене, доводи позову є необґрунтованими, тому в його задоволенні належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 257-263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. Код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (пл. Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 17 грудня 2020 року.

Суддя Білова О.В.