Справа № 360/3035/20
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2020 року справа №360/3035/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Казначеєва Е.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 360/3035/20 (головуючий суддя І інстанції Ірметова О.В.), складеного в повному обсязі 29 вересня 2020 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом ОСОБА_1 до Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи», Державного закладу «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» про визнання неправомірної відмови у призначенні групи інвалідності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

11 серпня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» (далі відповідач 1), Державного закладу «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» (далі відповідач 2) у якому просить суд:

- визнати неправомірними дії Луганського комунального закладу «Обласний центр Медико-соціальної експертизи» щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 третьої групи інвалідності війни пов`язаної з захистом Батьківщини, безстроково згідно з свідоцтвом про хворобу № 2034 від 26.11.2019, виданим Військово-медичним клінічним центром Південного регіону всупереч наказу МОЗ України № 420 від 05.062012, Постанови КМУ № 1317 від 03.12.2009, Постанови КМУ № 685 від 08.09.2015, Закону України № 2318-VIII від 13.03.2018;

- зобов`язати Луганський комунальний заклад «Обласний центр медико-соціальної експертизи» винести рішення щодо призначення ОСОБА_1 третьої групи інвалідності війни, пов`язаної з захистом Батьківщини, безстроково з 25.02.2020 згідно зі свідоцтвом про хворобу № 2034 від 26.11.2019, виданим Військово-медичним клінічним центром Південного регіону та на підставі наказу МОЗ України № 420 від 05.062012, Постанови КМУ № 1317 від 03.12.2009, Постанови КМУ № 685 від 08.09.2015, Закону України № 2318-VIII від 13.03.2018 та зобов`язати призначити від 30 до 60 відсотків втрати професійної працездатності;

- визнати неправомірними дії Державного закладу «Центральна медико-соціальна експертна комісія» Міністерства охорони здоров`я України щодо відмови скасування рішення Луганського комунального закладу «Обласного центра медико-соціальної експертизи» щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 третьої групи інвалідності війни, пов`язаної з захистом Батьківщини, безстроково з 25.02.2020 згідно з п. 13 Положення про Порядок умови та критерії встановлення інвалідності, Постанови КМУ № 1317 від 03.12.2009, Приказу МОЗ України № 420 від 05.06.2012, Постанови КМУ № 686 від 08.09.2015, Закону України № 2318- VIII від 13.03.2018, п. 13 розділу обов`язки і права Комісії Постанови КМУ № 1317 від 03.12.2009;

- зобов`язати Державний заклад «Центральну медико-соціальну експертну комісію» Міністерства охорони здоров`я України скасувати своє рішення щодо відмови ОСОБА_1 відмінити рішення від 25.02.2020 Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» щодо відмови ОСОБА_1 призначити третю групу інвалідності війни, пов`язаної з захистом Батьківщини безстроково з призначенням від 30 до 60 відсотків втрати професійної працездатності з 25.02.2020 згідно із п. 13 розділу обов`язки і права Комісії Постанови КМУ № 1317 від 03.12.2009;

- у разі прийняття судом рішення на користь позивача встановити судовий контроль за виконанням судового рішення (а.с. 1-6).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 360/3035/20 відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 75-80).

Не погодившись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказано на незгоду з прийнятим рішенням Луганського комунального закладу «Обласний центр Медико-соціальної експертизи» про встановлення групи інвалідності.

Скаржник вказує на те, що суд попередньої інстанції не дослідив та не надав належної оцінки, наданим позивачем доказам щодо наявності у нього хвороб при яких згідно із чинним законодавством призначається ІІІ група інвалідності.

Вважає, що при розгляді питання про встановлення позивачу третьої групи інвалідності та відсотків втрати професійної працездатності відповідачі діяли всупереч законодавства України (а.с. 89-92).

Позивач та представники сторін в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

В матеріалах справи наявне клопотання позивача про витребування додаткових доказів по справі (паспортних даних лікарів, що проводили обстеження позивача, їх ліцензії, тощо), в задоволені якого суд апеляційної інстанції відмовляє з огляду на предмет даного спору (незгода з рішенням комісії, а не з її складом) та не змістовності такої інформації при розгляді справи по суті вимог.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Позивач має статус внутрішньо переміщеної особи відповідно до довідки від 19.07.2017 № 934-32074 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 9) та статус учасника бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 17.08.2018 (а.с. 7).

Відповідно до довідок Військової частини НОМЕР_3 від 20.11.2019 №№ 1606, 1601/1 позивач у період з 24.10.2017 по 24.12.2017, з 29.12.2017 по 12.02.2018, з 16.02.2018 по 30.04.2018, з 01.05.2018 по 23.06.2018, з 23.11.2018 по 12.08.2019 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі (районах) проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях (а.с. 15,16).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 10.12.2019 № 250 сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , санітарного інструктора медичного пункту самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 10 грудня 2019 року № 114-РС відповідно до пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 04.04.2006 № 3597 з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами 10 грудня 2019 року (а.с. 14).

Згідно із свідоцтвом про хворобу № 2034 позивачу встановлено діагноз - хронічна виразкова хвороба 12-палої кишки лікована оперативно (2015 рік ушивання перфоративної виразки), ускладнена постбульбарним стенозом в стадії декомпенсації. Гастроезофагеальна хвороба, з помірним прошенням функції травлення. Захворювання, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини. Багатовузловий еутироїдний зоб. Кісти нирок без порушення функції. Хронічний простатит, ремісія. Захворювання, ТАК, пов`язані із проходженням військової служби (а.с. 10).

09.01.2020 військовим комісаром Старобільсько-Новопсковського об`єднаного районного військового комісаріату було видане направлення № 27 на ім`я голови Луганського комунального закладу «Обласний центр МСЕК», яким направлено сержанта запасу ОСОБА_1 для рішення про встановлення втрати працездатності у відсотковому відношенні або визначенні групи інвалідності (а.с. 59).

24.01.2020 Комунальним некомерційним підприємством «Старобільський районний центр первинної медико-санітарної допомоги Старобільської районної ради» видано направлення на медико-соціальну експертну комісію ОСОБА_1 за формою № 088/о (а.с. 44-45).

25.02.2020 ОСОБА_1 звернувся із заявою до ЛКЗ «Обласний центр медико-соціальної експертизи» в якій просив оглянути його на засіданні обласної МСЕК Луганської області за його фактичним місцем перебування (а.с. 64).

25.02.2020 позивача оглянуто медико-соціальною експертною комісією про що складено акт від 25.02.2020 № 23-307 та встановлено втрату професійної працездатності 15 % (а.с. 42-43).

Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12ААА № 005822, виданої ОСОБА_1 , ступінь втрати професійної працездатності у відсотках по страховці 15% по свідоцтву про хворобу № 2034 від 26.11.2019 згідно Постанови КМУ № 975 від 25.12.2013, захворювання ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини (а.с. 12).

Позивач не погодився із даним висновком і оскаржив його до ДЗ «Центральна МСЕК МОЗ України», відповідач 1 листом від 21.05.2020 № 01-19/244 направив медичну справу ОСОБА_1 для заочного розгляду з метою оскарження рішення Луганської обласної МСЕК (а.с. 66).

ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ України» листом від 16.06.2020 № 56-13/12/-370 повідомила, що рішення обласної МСЕК від 25.02.2020 про визначення 15% втрати працездатності залишено без змін. Одночасно повідомило, що при надходженні нових медичних документів про зміни стану здоров`я хворого вважають за можливе повернутися до розгляду порушеного питання (а.с. 67).

Не погодившись із не встановленням третьої групи інвалідності з належною (на думку позивача) ступеню працездатності, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи не вбачається порушення процедури проведення медичного обстеження та прийняття рішення про встановлення певного відсотку втрати працездатності.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Норми матеріального права, в цій справі, суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, які регулюються, зокрема, Законом України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" від 6 жовтня 2005 року № 2961-IV (далі - Закон № 2961-IV), Положенням про медико-соціальну експертизу та Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України «Питання медико-соціальної експертизи» від 3 грудня 2009 року № 1317, Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 5 вересня 2011 року № 561, Порядком встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 5 червня 2012 року № 420.

Згідно статей 2 - 3 Закону № 2961-IV, інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, наслідком травм або з уродженими дефектами, що призводить до обмеження життєдіяльності, до необхідності в соціальній допомозі і захисті.

Інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи Міністерства охорони здоров`я України

Порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями визначений Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03.12.2009.

Згідно цього положення медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у відсотках вважається день надходження до комісії документів, зазначених у пункті 3 цього Положення.

Інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) такого потерпілого встановлюються до першого числа місяця, що настає за місяцем, на який призначено повторний огляд (п. 8 Положення).

Пунктом 22 Положення передбачено, що повторний огляд осіб з інвалідністю з нестійкими, оборотними змінами та порушеннями функцій організму з метою визначення ефективності реабілітаційних заходів, стану здоров`я і ступеня соціальної адаптації проводиться раз на один - три роки.

У разі незгоди з рішенням районної, міжрайонної, міської комісії хворий, потерпілий від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання або особа з інвалідністю має право подати протягом місяця після одержання висновку комісії письмову заяву до Кримської республіканської, обласної, Київської та Севастопольської центральних міських комісій або до комісії, в якій він проходив огляд, чи до відповідного управління охорони здоров`я. Комісія, що проводила огляд, або управління охорони здоров`я надсилає у триденний строк після надходження відповідного запиту всі наявні документи на розгляд Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії, яка протягом місяця з дня подання зазначених документів проводить повторний огляд заявника і приймає відповідне рішення. Рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії може бути оскаржене до МОЗ (п. 23-24 Положення).

Особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності (п. 26 Положення).

Підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.

Критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені: обмеження самообслуговування I ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня - здатність до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані; обмеження здатності до навчання I ступеня - здатність до навчання в навчальних закладах загального типу за умови дотримання спеціального режиму навчального процесу і/або з використанням допоміжних засобів, за допомогою інших осіб (крім персоналу, що навчає); обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне обмеження кваліфікації або зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значне утруднення в набутті професії чи працевлаштуванні осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії); обмеження здатності до орієнтації I ступеня - здатність до орієнтації в часі, просторі за умови використання допоміжних засобів; обмеження здатності до спілкування I ступеня - здатність до спілкування, що характеризується зниженням швидкості, зменшенням обсягу засвоєння, отримання та передавання інформації; обмеження здатності контролювати свою поведінку I ступеня - здатність частково контролювати свою поведінку за особливих умов.

Особи з інвалідністю III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів (п. 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності).

Класифікацію основних видів порушення функцій, основних критеріїв життєдіяльності та ступенів їх вираженості, визначено пунктом 2.2 розділу 2 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 N 561, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 р. за N 1295/20033 (далі - Інструкція № 561). В зазначеному пункті критеріями життєдіяльності людини визначені здатність до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності.

Ступінь обмеження життєдіяльності - величина відхилення від норми діяльності людини. Ступінь обмеження життєдіяльності характеризується одним або поєднанням декількох зазначених найважливіших його критеріїв.

Виділяють три ступені обмеження життєдіяльності: помірно виражене, виражене, значне.

З нормативно-правових актів, якими врегульований порядок проведення медико-соціального експертного обстеження з метою встановлення інвалідності, вбачається, що відповідне рішення МСЕК приймається на підставі вивчення медичної документації та за результатами об`єктивного обстеження осіб - членами комісії. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в своїх постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 817/820/16, від 25 вересня 2018 року у справі № 804/800/16.

Пунктом 3.4 Інструкції встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказом МОЗ України від 05.09.2011 № 561, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 за № 1295/20033 встановлено перелік хвороб при яких встановлюється ІІІ група інвалідності.

Механізм встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків регулює Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затверджений наказом МОЗ України від 05.06.2012 № 420, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 16.08.2018 за № 1387/21699 (далі Порядок № 420).

Відповідно до пунктів 1.6, 1.8, 1.9 Порядку № 420 при встановленні втрати професійної працездатності у відсотках і потреби у додаткових видах допомоги МСЕК виходить тільки з наслідків виробничої травми або професійного захворювання та пов`язаних з ними станів.

Якщо травма пов`язана з виробництвом чи професійним захворюванням, що погіршили перебіг захворювання, на яке потерпілий страждав раніше, ступінь втрати професійної працездатності визначається, виходячи із спричинених ними порушень функцій організму з урахуванням тих, що були раніше.

За наявності у потерпілого наслідків, спричинених двома або більше травмами або професійними захворюваннями, ступінь втрати професійної працездатності встановлюється: при І групі інвалідності - не вище 100%; при ІІ групі інвалідності - не вище 85%; при ІІІ групі інвалідності - не вище 65%. У випадках невизнання потерпілого інвалідом сумарний відсоток втрати професійної працездатності не повинен перевищувати 40%.

Основним принципом експертизи професійної працездатності потерпілого є сукупний аналіз таких критеріїв: клініко-функціональних; характеру професійної діяльності (кваліфікації, якості і обсягу праці, здатності до його виконання); виду і ступеня обмеження життєдіяльності.

Згідно з п. 2.13.4 Порядку № 420 при помірно виражених порушеннях функцій організму (ІІІ група інвалідності), якщо потерпілий може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з вираженим зниженням кваліфікації або із зменшенням обсягу виконуваної роботи або якщо він втратив здатність продовжувати професійну діяльність внаслідок помірного порушення функцій організму, але може у звичайних виробничих умовах продовжувати професійну діяльність нижчої кваліфікації, ступінь втрати професійної працездатності встановлюється в межах 30 - 60 відсотків.

Дослідивши матеріали медекспертної справи заведеної на ім`я ОСОБА_1 , судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що в акті огляду медико-соціальною експертною комісією за № 23-307 від 25.02.2020 Луганської обласної МСЕК містяться дані об`єктивного обстеження позивача лікарями - спеціалістами, за результатами яких встановлено діагноз: «Хронічна виразкова хвороба 12-палої кішки в стадії ремісії. Операція ушивання перфоративної виразки у 2015 році, ускладнена постбульбарним стенозом рубцовою деформацією ЦДПК. Гастроезофагельна рефлюксна хвороба, незначне порушення функції травлення». Встановлено 15 відсотків втрати професійної працездатності по свідоцтву про хворобу № 2034 від 26.11.2019 згідно Постанови КМУ № 975 від 25.12.2013, захворювання ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини. За даного захворювання група інвалідності не встановлена, оскільки, наявна патологія з урахуванням ступеню порушення функцій не дає підстав для встановлення інвалідності.

Відтак, захворювання позивача не входить до переліку, визначених пунктами 3.4.1-3.4.43 Інструкції № 561 за яких встановлюється ІІІ група інвалідності, а за висновком Акта огляду МСЕК № 23-307 від 25.02.2020, відповідного захворювання у позивача також не підтверджено, що унеможливлює встановлення йому третьої групи інвалідності.

У даному випадку суд погоджується з висновками відповідачів про не доведення жодної з підстав, що дає право для встановлення ІІІ групи інвалідності.

При цьому, при надходженні нових медичних документів про зміни стану здоров`я у позивача будуть наявні підстави для повторного розгляду питання про встановлення інвалідності.

Суд звертає увагу позивача, що його доводи щодо врахування судом І інстанції при прийнятті рішення фальсифікованих (на його думку) діагнозів не можуть бути прийнятті судом з огляду на відсутність рішень будь-яких органів уповноважених перевіряти ці діагнози чи вироків суду.

Відтак, суд апеляційної інстанції при перегляді судового рішення не вбачає порушення Порядку та інструкції у проведенні обстеження позивача та прийняття рішення щодо встановлення його 15 % втрати працездатності та відмові у встановлені групи інвалідності.

Вирішення питань щодо визначення міри втрати здоров`я та ступеня обмеження життєдіяльності особи є дискреційними повноваженнями відповідних комісій та вимагає наявності медичної освіти та спеціальних знань, в той час як адміністративний суд, відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України, не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до компетенції цього органу.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів, що застосовують надані їм у межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження в будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27 вересня 2019 року у справі № 215/3246/17 та від 09 грудня 2019 року у справі № справа №160/9746/18.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що при розгляді по суті спору у справах, у яких оспорюються рішення МСЕК, суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. Суди вправі перевіряти законність висновку МСЕК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку на підставі приписів Інструкції про встановлення груп інвалідності, Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в своєї постанові від 30 листопада 2020 року № 200/14695/19-а.

Відтак, виходячи з предмету спору та правового врегулювання зазначених нормативно-правових актів, колегія суддів погоджується з висновками суду попередньої інстанції про те, що оскільки під час розгляду справи судом не встановлено порушення відповідачем процедури прийняття оскарженого висновку МСЕК, відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апелянту надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 271, 272, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 360/3035/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає касаційному оскарженню.

Повне судове рішення складено 16 грудня 2020 року.

Судді Е.Г. Казначеєв

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова