Справа № 572/1123/16-а
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2020-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 572/1123/16-а пров. № А/857/11137/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.

з участю секретаря судового засідання Смолинця А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 12 березня 2020 року, ухвалене суддею Ведяніною Т.О. у м. Сарни о 16 год. 20 хв. у справі № 572/1123/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тутовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася з позовом до суду у якому з уточненням позовних вимог просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Тутовицької сільської ради № 61 від 25 грудня 2015 року про надання дозволу жителю с. Цепцевичі ОСОБА_3 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1000 га для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати протиправним та скасувати рішення Тутовицької сільської ради № 243 від 30 березня 2016 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ;.

визнати протиправним та скасувати рішення Тутовицької сільської ради № 53 від 25 грудня 2015 року про надання дозволу ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), площею 0,1975 га для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

У обґрунтування вимог адміністративного позову позивачка зазначає те, що 25 грудня 2015 року відповідач надав позивачці дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Одночасно відповідач надав такий дозвіл третій особі громадянину ОСОБА_3 .

Позивачка вважає, що при наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідач вийшов за межі своїх повноважень, оскільки надав ОСОБА_3 частину земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивачки та виділена їй на підставі рішення Тутовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області № 92 від 13.10.2006 року.

Позивачка вважає, що відповідач, надавши дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сусідньому землекористувачу, порушив її право на користування земельною ділянкою, яка виділена їй у власність.

На думку позивачки, рішення відповідача про надання та затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 та ОСОБА_1 необхідно скасувати.

Ухвалою суду від 03.12.2019 року проведено заміну третьої особи ОСОБА_3 на ОСОБА_2 .

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 12 березня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Тутовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області № 61 від 25 грудня 2015 року про надання дозволу жителю с. Цепцевичі ОСОБА_3 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в частині площі земельної ділянки - 0,0105 га. для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні адміністративного позову про визнання протиправним та скасування рішення Тутовицької сільської ради № 243 від 30 березня 2016 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 і визнання протиправним та скасування рішення Тутовицької сільської ради № 53 від 25 грудня 2015 року про надання дозволу ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), площею 0,1975 га. для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Стягнуто з Тутовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області в дохід держави 183 грн. 73 коп. судового збору.

Не погодившись з цим рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення адміністративного позову повністю.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачка зазначає те, що суд першої інстанції неповно з`ясував та дослідив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права.

Свою позицію позивачка пояснює тим, що до комісії з встановлення меж земельної ділянки входили, крім депутатів сільської ради, особи, які не є депутатами ради, що суперечить статті 152 Земельного кодексу України. Крім того, комісія провела роботи по встановленню меж земельної ділянки без залучення ліцензованої землевпорядної організації.

Позивачка повторно звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідач, надаючи дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), вийшов за межі своїх повноважень і надав ОСОБА_3 частину земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивачки.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 набула право власності на спадкове майно, а саме, житловий будинок із надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою розташований житловий будинок 1970 року забудови та господарські приміщення, який зареєстрований за позивачкою на праві приватної власності (частка ціла).

Рішенням Тутовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області № 92 від 13 жовтня 2006 року ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,2500 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,10 га для ведення особистого підсобного господарства в с. Цепцевичі на території Тутовицької сільської ради.

25 грудня 2015 року Тутовицька сільська рада Сарненського району Рівненської області, на підставі заяви позивачки, прийняла рішення № 53, на підставі якого надала дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1975 га. за адресою: АДРЕСА_1 .

Того ж дня Тутовицька сільська рада Сарненського району Рівненської області, на підставі заяви ОСОБА_3 , прийняла рішення № 61, на підставі якого надала дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1000 га. за адресою: АДРЕСА_1 .

22 лютого 2016 року комісія утворена сільською радою, в присутності обох власників суміжних земельних ділянок, склала акт про те, що земельна ділянка ОСОБА_1 проходить по межі відводу та не перетинається із земельною ділянкою ОСОБА_3 . Цього є дня складено акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, підписати який позивачка відмовилась.

Рішенням Тутовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області № 243 від 30 березня 2016 року затверджено ОСОБА_3 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 та передано у власність. Видано свідоцтво про право приватної власності.

10.05.2016 року державним реєстратором Сарненської районної державної адміністрації Рівненської області за ОСОБА_3 зареєстроване право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер: :01:001:0307 за адресою: АДРЕСА_1 .

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що частина земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_3 є частиною земельної ділянки, якою користувалася позивачка, а тому дійшов висновку про те, що відповідач протиправно надав дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1000 га для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Суд першої інстанції зазначив, що між позивачкою та третьою особою існує спір стосовно межі суміжних земельних ділянок.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступні обставини.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 4, пункту 1 частини 2 статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивачки до суду з позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 3 КАС України вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Апеляційний суд встановив те, що позивачка звернулася до адміністративного суду з позовом про скасування рішень органу місцевого самоврядування, якими вирішено питання про передачу третій особі безоплатно у приватну власність земельної ділянки, яка, як вважає позивачка, належить їй.

На думку позивачки, оскаржуваними рішеннями порушені її інтереси, оскільки земельна ділянка, що передана у власність третій особі перебуває саме у її власності.

Тобто позивачка, захищаючи своє право власності на земельну ділянку, фактично оскаржує право власності третьої особи на цю саме земельну ділянку, передану йому на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

Таким чином, на думку апеляційного суду, спір у справі, що розглядається, регулюються нормами цивільного права.

Конституційний Суд України в рішенні від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні - це акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Отже, у разі прийняття органом місцевого самоврядування рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Аналіз зазначених обставин справи дає підстави вважати, що спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивачки у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу місцевого самоврядування, а стосується захисту її приватних інтересів.

За правилами пункту першого частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки правовідносини у цій справі мають вирішуватись в порядку цивільного судочинства, за правилами якого можливий одночасний розгляд вимог про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, а також захисту приватного інтересу позивача.

Аналогічну правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 15.04.2020 року у справі № 2а-3596/11, від 14.03.2018 року у справі № 363/2449/14-а, від 18.04.2018 року у справі № 369/13240/14-а та від 13.06.2018 року у справі № 554/4857/16-а.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи наведені міркування, апеляційний суд вважає, що провадження у цій справі необхідно закрити, оскільки справа не належить до юрисдикції адміністративного суду.

Сторонам роз`яснити, що справа підсудна суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 статті 319 КАС України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції неправильно оцінив обставини справи та неправильно застосував норми процесуального права, які встановлюють правила підсудності, внаслідок чого розглянув справу, яка йому не підсудна.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про закриття провадження у справі з мотивів непідсудності справи адміністративному суду.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст.ст. 308, 310, 315, 317, 319, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 12 березня 2020 року скасувати та прийняти постанову, якою провадження у справі 572/1123/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тутовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Повний текст постанови складений 16.12.2020 року