Справа № 600/1553/20-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2020-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

15 грудня 2020 р. м. Чернівці Справа № 600/1553/20-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., за участю: секретаря судового засідання Кіщук О.І., представника відповідача Олійника І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження клопотання Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області про залишення позову в частині позовних вимог без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби;

- стягнути з Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, яка виразилась у несвоєчасній виплаті грошових компенсацій за неотримане речове майно і невикористані дні щорічної додаткової відпустки учаснику бойових дій та одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 346172,40 грн.

Позов обґрунтовано тим, що при звільненні позивача з військової служби (30 квітня 2018 року) відповідачем порушено визначені законодавством строки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно і невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також одноразової грошової допомоги.

Позивач вказував, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій була виплачена 01 вересня 2020 року, тобто через 855 календарних днів після звільнення з військової служби; грошова компенсація за неотримане речове майно була виплачена 28 листопада 2018 року, тобто через 212 календарних днів після звільнення; одноразова грошова допомога при звільненні була виплачена 09 листопада 2018 року, тобто через 193 календарних дні після звільнення.

Зазначав, що оскільки питання щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовано положеннями спеціального законодавства (Закон України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Положення про проходження військової служби військовослужбовців Служби безпеки України, затверджене Указом Президента України від 27 грудня 2007 року №1262/2007), то в даному випадку необхідно керуватися положеннями статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. В обґрунтування наведених тверджень позивач посилався на правові позиції Верховного Суду України, Верховного Суду, висловлені в аналогічних правовідносинах, а також на рішення Конституційного Суду України, Європейського Суду з прав людини.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження задоволено та визначено відповідачу п`ятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження; вирішено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, зокрема, про здійснення ним нарахування та виплати компенсації позивачу за невикористані у 2016-2018 роках дні додаткової відпустки у сумі 16479,90 грн на підставі рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року у справі №600/935/20-а. Крім цього, відповідач стверджував, що з позовними вимогами щодо стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та грошової компенсації за неотримане речове майно позивач мав звернутися у строк, передбачений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто не пізніше 27 грудня 2018 року, але аж ніяк через 1 рік 09 місяців 25 днів, як ним зроблено. Вважає доводи позивача у цій частині необґрунтованими та такими, що не можуть братися до уваги судом при вирішенні даного спору. Щодо вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій відповідач зазначав, що позивач ні під час проходження служби після набуття статусу учасника бойових дій, ні перед звільненням та виключенням зі списків особового складу, при проведенні з ним бесід не звертався з вимогами щодо виплати йому компенсації за невикористані дні відпустки. Разом з цим, на момент проходження позивачем військової служби, а також на день виключення його зі списків особового складу, відповідач не вбачав підстав для проведення нарахування та виплат компенсації, у зв`язку з чим остаточний розрахунок з позивачем проведено без її врахування. На переконання відповідача, відсутня його вина у невиплаті спірної компенсації в день звільнення, а тому виплата позивачу його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за наявності спору про його право на певні виплати при звільненні, а не їх розмір, статтею 117 Кодексу законів про працю України не передбачено. Вказав також на безпідставність посилань позивача на правові висновки Верховного Суду та рішення Європейського суду з прав людини. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якій він зазначив про необґрунтованість доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву. Вважає їх такими, що не відповідають положенням чинного законодавства на судовій практиці Верховного Суду в аналогічних правовідносинах. Наполягав на задоволенні позовних вимог.

У поданих до суду запереченнях відповідач, зокрема, наголосив на відсутності підстав для застосування у спірних правовідносинах положень статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки такі виникли не у зв`язку з розміром належних позивачу при звільненні сум, а у зв`язку зі спором стосовно самого права на виплату йому спірної компенсації за невикористану відпустку. Також вказував про незгоду із заявленою позивачем у позові сумою, яка є значно більшою від суми виплаченої компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Крім цього, акцентував увагу на пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні.

Ухвалою суду від 03 грудня 2020 року призначено розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 15 грудня 2020 року о 09 год. 00 хв.

В судове засідання 15 грудня 2020 року позивач не з`явився. Натомість подав до суду клопотання про розгляд цієї справи за його відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

В судовому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні. В його обґрунтування наведені аргументи, що викладені у відзиві та запереченнях.

Розглянувши заявлене клопотання та перевіривши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається та згідно заяв по суті справи визнавалось її сторонам те, що позивач проходив військову службу в органах Служби безпеки України, з якої 30 березня 2018 року був звільнений та 18 квітня 2018 року виключений зі списків особового складу Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області; останнім днем проходження служби позивача було 30 квітня 2018 року; 09 листопада 2018 року Управлінням Служби безпеки України в Чернівецькій області виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби; 28 листопада 2018 року позивачу проведено виплату грошової компенсацію за неотримане речове майно.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року в адміністративній справі 600/935/20-а, яке набрало законної сили, адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Служби Безпеки України в Чернівецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, - задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.04.2018 року. Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 42 календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.04.2018 року.

На виконання зазначеного рішення суду 28 серпня 2020 року ОСОБА_1 виплачено компенсацію за невикористану відпустку у сумі 16479,90 грн, що підтверджується видатковим касовим ордером №184 від 28 серпня 2020 року.

Вважаючи, що Управлінням Служби безпеки України в Чернівецькій області допущено протиправну бездіяльність щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби, ОСОБА_1 23 вересня 2020 року звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

За таких обставин суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції неодноразово приходив до висновку, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (зокрема, постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, постанови Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 29 березня 2018 року у справі №815/1767/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 та ін.)

Оскільки в ситуації, що розглядається судом, спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні, тому за аналогією закону до спірних відносин необхідно застосувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, на які і посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог.

Так, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проаналізувавши наведені норми у взаємозв`язку із положеннями статей 1 та 2 Закону України «Про оплату праці», Верховний Суд вказав, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати (постанова Великої Палата Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, постанова Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №750/5365/18 та ін.).

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Враховуючи назване рішення Конституційного Суду України та норми статті 233 Кодексу законів про працю України, Верховний Суд дійшов висновку, що у справах про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні застосовуються тримісячний строк звернення до суду, передбачений частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України. При цьому його перебіг починається з дня фактичного розрахунку зі звільненим працівником (постанови Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №750/5365/18, від 09 квітня 2020 року у справі №295/4116/18).

Разом з цим, в даному випадку судом розглядається адміністративна справа, спір у якій виник у зв`язку зі звільненням позивача з військової служби, тобто з публічної служби в розумінні пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування).

Відтак, під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії справ застосуванню підлягають саме положення Кодексу адміністративного судочинства України як норми спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17, у постанові від 22 січня 2020 року у справі №620/1982/19.

Строки звернення до адміністративного суду передбачені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, у справах щодо звільнення з публічної служби законодавець визначив строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до адміністративного суду з позовом за їх захистом.

Крім цього, практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Так, зокрема, у справах Стаббігс та інші проти Великобританії, Девеер проти Бельгії Суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду.

Як вбачається зі змісту позову, позовні вимоги про стягнення з Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у сумі 346172,40 грн обґрунтовані несвоєчасною виплатою позивачу трьох складових: 1) одноразової грошової допомоги при звільненні 2) грошової компенсації за неотримане речове майно, 3) грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки учаснику бойових дій.

Так, останнім днем військової служби позивача було 30 квітня 2018 року, а одноразову грошову допомогу при звільненні йому виплачено 09 листопада 2018 року, грошову компенсацію за неотримане речове майно 28 листопада 2018 року (ці обставини визнавались сторонами справи), грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки учаснику бойових дій 28 серпня 2020 року, що підтверджується видатковим касовим ордером №184 від 28 серпня 2020 року.

За таких обставин та враховуючи наведені вище норми права в сукупності із висновками суду касаційної інстанції щодо їх застосування, суд вважає, що перебіг строку звернення до адміністративного суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за неотримане речове майно почався 10 листопада 2018 року та закінчився 10 грудня 2018 року й 29 листопада 2018 року та 29 грудня 2018 року відповідно.

Між тим, з указаними позовними вимогами позивач звернувся до суду лише 23 вересня 2020 року, тобто із значним пропуском строку (понад 1 рік та 09 місяців) для звернення до суду з адміністративним позовом, встановленого законом.

Заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду із указаними позовними вимогами позивачем не було подано.

Натомість, як свідчить зміст позовної заяви та відповіді на відзив, позивач вважає, що ним не було пропущено строк звернення до суду з цим позовом в названій вище частині позовних вимог.

Між тим, з огляду на викладене вище, на переконання суду така позиція позивача є помилковою.

При цьому суд критично оцінює посилання позивача у відповіді на відзив на висновки, зроблені Верховним Судом у справі №620/1982/19, оскільки згідно частини сьомої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Водночас судом в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховуються висновки Верховного Суду щодо застосування саме норм права, які належить застосовувати в цих правовідносинах (а не висновки відносно обставин в іншій справі та правову оцінку, надану певному факту), викладені в його постановах, про що зазначено вище.

Суд звертає увагу на те, що позивачем у поданих ним заявах по суті справи не зазначено жодних причин, які унеможливили його звернутися до адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за неотримане речове майно у межах встановленого законом строку, тобто до 29 грудня 2018 року.

Із матеріалів справи не вбачається наявності обставин, які б були пов`язані з дійсними істотними труднощами у реалізації права позивача на звернення до суду з указаними вище вимогами в установлений законом строк.

Позивачем не наведено причин, які б дійсно позбавили його фізичної можливості звернутися до суду з указаними вимогами, при тому що позивач, як він стверджує, вважав про порушення відповідачем його права на своєчасне отримання одноразової грошової допомоги та грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби (останній день проходження якої 30 квітня 2018 року).

Призначення цієї справи до судового розгляду з повідомленням сторін надавало можливість позивачу реалізувати своє процесуальне право на надання пояснень, в тому числі і щодо позиції відповідача, викладеної у відзиві та запереченнях відносно пропуску позивачем строку звернення до суду в частині заявлених вимог.

Однак позивач, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання 15 грудня 2020 року не з`явився. Натомість подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Як свідчить зміст позову та наявних у справі матеріалів, фактично звернення до суду з даним позовом обумовлено установленням судової практики в цих правовідносинах, зокрема і прийняттям Верховним Судом 21 серпня 2019 року рішення у зразковій справі №620/4218/18 щодо виплати військовослужбовцю грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Саме після прийняття указаного рішення ОСОБА_1 06 липня 2020 року вирішив звернутися до суду з позовом щодо зобов`язання Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій (справа №600/935/20-а, рішення суду від 29 липня 2020 року), а вже після виплати відповідачем на виконання указаного судового рішення грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки учаснику бойових дій (28 серпня 2020 року) вирішив звернутися до суду і з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

З огляду на викладене, суд вважає цілком логічною позицію відповідача про свідоме зволікання позивача зі зверненням до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні, що призвело до значного (понад 1 рік та 09 місяців) пропуску строку звернення до суду з такими позовними вимогами.

В аспекті наведеного варто зазначити і те, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Оскільки після відкриття провадження у справі судом встановлено факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом в частині позовних вимог і позивачем не заявлено про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, при цьому згідно змісту позовної заяви та відповіді на відзив позиція позивача є такою, що ним дотримано строк звернення до суду із заявленими у позові вимогами, яка визнається судом необґрунтованою, то наявні правові підстави для залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 в частині щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні.

Отже, заявлене відповідачем клопотання підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 122, 123, 240, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

Клопотання Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області про залишення позову в частині позовних вимог без розгляду задовольнити.

Позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів залишити без розгляду в частині щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Апеляційну скаргу на дану ухвалу може бути подано до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення. Ухвала у повному обсязі складена 17 грудня 2020 року.

Суддя О.П. Лелюк