Справа № 809/2682/15
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2020-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 809/2682/15

касаційне провадження № К/9901/25048/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Бившевої Л.І.,

суддів: Хохуляка В.В., Ханової Р.Ф.,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НВП Укрбудпроект-1» (далі - Товариство) на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2016 (головуючий суддя - Заверуха О.Б., судді - Гінда О.М., Ніколін В.В.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НВП Укрбудпроект-1» до Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС в Івано-Франківській області (далі - Інспекція) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року Товариство звернулось до суду із позовом до Інспекції, у якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 02.03.2015.

На обґрунтування зазначених позовних вимог Товариство послалося на те, що: реальність господарських операцій з ТОВ «БК «ГЕОС» щодо придбання робіт (послуг) згідно договору № 17/02 від 17.02.2012 підтверджена належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, складеними належним чином зареєстрованими юридичними особами та платниками податку на додану вартість; висновок Інспекції про безтоварність господарських операцій ґрунтується лише на припущеннях та не містить жодного доведеного факту, оскільки акт про неможливість проведення зустрічної звірки не може містити інформацію щодо фінансово-господарських відносин суб`єктів господарювання; Товариство не мало будь-яких правовідносин із ТОВ «Інтро Груп».

Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановою від 12.10.2015 позов задовольнив: визнав протиправними та скасував податкове повідомлення-рішення № від 02.03.2015.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд виходили з того, що: реальність даних господарських операцій між позивачем та ТОВ «БК «ГЕОС» підтверджуються первинними документи бухгалтерського та податкового обліку, зокрема, довідкою про вартість робіт та витрати за січень 2014 рок (за формою № КБ-3), актами приймання та виконання підрядних робіт (за формою № КБ-2в), актами приймання будівельних робіт, податковою накладною, видатковими накладними на матеріали без права власності, платіжними дорученнями, сертифікатом про відповідність закінченого будівництвом об`єкта від 23.12.2014; податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік платника податку від інших осіб, зокрема, від фактичної сплати його контрагентами, а також іншими суб`єктами господарювання у ланцюгу постачання, податків до бюджету, від знаходження постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих потужностей.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 15.11.2016 скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове, яким у задоволенні позову відмовив повністю.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що: Товариство на вимогу Інспекції не надало акту місця передачі робіт, жодних документів щодо затвердженої проектної документації (текстові та графічні матеріали, затверджені в установленому чинним законодавством порядку, якими визначаються містобудівні, об`ємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні та технологічні рішення та інше), а також проектно-кошторисної документації (локальний кошторис, графік виконання робіт, підсумкової відомості ресурсів, тощо) по об`єктах будівництва; перелік видів робіт за умовами укладеного між позивачем і ТОВ «БК «ГЕОС» договору від 17.02.2012 № 17/02 про будівництво житлових будинків готельно-житлового комплексу з приміщеннями соціально-побутового призначення та надані позивачем акти виконаних робіт, свідчать про значний об`єм будівельних робіт, виконання яких потребує наявності у контрагента достатніх трудових та виробничих ресурсів для будівельної діяльності, тоді як у ТОВ «БК «ГЕОС» була відсутня об`єктивна можливість виконати спірні роботи в силу відсутності основних фондів, трудового персоналу, транспортних засобів; одним із контрагентів ТОВ «БК «ГЕОС» було ТОВ «Інтро Груп», у якого також відсутні трудові резерви (працює одна особа), основні фонди, заробітна плата не виплачується, а саме підприємство не знаходиться за місцем реєстрації.

Товариство оскаржило рішення суду апеляційної інстанції до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 22.11.2016 відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, оскільки суд не надав належної правової оцінки тому, що: в матеріалах справи наявний експертний звіт розгляду проектної документації об`єкта будівництва, який є завершальним етапом розроблення проектів будівництва; чинне законодавство України не передбачає обов`язкового складання акту місця передачі робіт при передачі замовником підрядній організації місця робіт; в матеріалах справи наявні копії договорів, укладених між ТОВ «БК «ГЕОС» та ПП «Бриз Комфорт» та ПАТ «Київелектромонтаж», згідно яких частина робіт на об`єктах виконувалась субпідрядними організаціями; висновок Інспекції про безтоварність господарських операцій між Товариством та ТОВ «БК «ГЕОС» ґрунтується лише на припущеннях та не містить жодного доведеного факту, оскільки акт про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Інтро Груп» не може містити інформацію щодо фінансово-господарських відносин суб`єктів господарювання, з урахуванням того, що позивач не мав фінансово-господарських відносин із ТОВ «Інтро Груп».

Інспекція не скористалась своїм процесуальним правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 02.11.2020 прийняв касаційну скаргу Товариства до провадження, закінчив підготовку справи до касаційного розгляду та визнав за можливе проведення касаційного розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами з 03.11.2020.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що Інспекція провела документальну позапланову виїзну перевірку Товариства щодо документального підтвердження господарських відносин із платником податків ТОВ «БК «ГЕОС» за січень 2014 року, їх реальності та повноти відображення в обліку, результати якої були оформлені актом від 18.02. 2015 № 362/09-07-22-00-12/33550340, за висновками якого Товариством були порушені, зокрема, вимоги пунктів пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті 188,198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.6, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість, який підлягає нарахуванню до сплати в бюджет за січень 2014 року, на загальну суму 66596,65 грн.

Зокрема, у акті перевірки було вказано про відсутність у Товариства (генпідрядника) об`єкта оподаткування податком на додану вартість по господарських операціях з придбання будівельно-монтажних робіт у ТОВ «БК «ГЕОС» (головного підрядника) згідно договору № 17/02 від 17.02.2012 (щодо будівництва об`єкта: житлового будинку № 1 готельно-житлового комплексу з приміщеннями соціально-побутового призначення на пр. Академіка Глушкова, 92-Б у Голосіївському районі м. Києва, 23 поверха, 342 квартири, 2-х секційний, загальною площею 44615,05 м2; житлового будинку № 2 готельно-житлового комплексу з приміщеннями соціально-побутового призначення на пр. Академіка Глушкова, 92-Б у Голосіївському районі м. Києва, 23 поверха, 342 квартири, 2-х секційний, загальною площею 44903,71 м2, оскільки: згідно акту ДПІ у Печерському районі м. Києва від 03.04.2014 № 1018/26-55-22-07/38488873 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Інтро Груп» щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за період з 01.01.2014 по 28.02.2014» ТОВ «Інтро Груп» не знаходиться за податковою адресою, згідно податкового розрахунку за формою № 1-ДФ загальна чисельність працюючих у ТОВ «Інтро Груп» складає 1 особа, СУ ФР ГУ Міндоходів у м. Києві проводиться судове розслідування по матеріалах, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000051 за фактом незаконного нарахування податкового кредиту у зв`язку з нібито здійсненими фінансово-господарськими операціями з реально діючими суб`єктами підприємницької діяльності, що містять ознаки фіктивних, у тому числі й ТОВ «Інтро Груп», в результаті чого не підтверджено задекларовані податкові зобов`язання та податковий кредит за період з 01.01.2014 по 28.02.2014; одним із контрагентів покупців ТОВ «Інтро Груп» у січні 2014 року було ТОВ «БК «ГЕОС»; згідно акту Інспекції від 09.07.2014 № 984/09-07-22-01-12/33156172 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «БК «ГЕОС» щодо документального підтвердження господарських відносин з платниками податків, а саме - із ТОВ БК Гефест-Альянс» за січень 2014 року, із ТОВ Інтро Груп» за січень - лютий 2014 року, із ТОВ «Скай Вінд» за лютий 2014 року, їх реальності та повноти відображення у обліку» наявні розбіжності між показниками податкових зобов`язань та податкового кредиту по ТОВ «БК «ГЕОС» з контрагентом ТОВ «Інтро Груп» на суму 66596,65 грн. за січень 2014 року внаслідок внесення в систему акту від 03.04.2014 № 1018/26-55-22-07/38488873, досліджуючи схему ухилення від оподаткування, перевіркою встановлено, що ТОВ «БК «ГЕОС» є підприємством-транзитером, а отримані від ТОВ «Інтро Груп» будівельно-монтажні роботи з будівництва житлових будинків готельно-житлового комплексу з приміщеннями соціально-побутового призначення на пр. Академіка Глушкова, 92-Б у Голосіївському районі м. Києва, ТОВ «БК «ГЕОС» було продано (реалізовано) для Товариства, що оформлено довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (за формою № КБ-3), актами приймання виконаних будівельних робіт (за формою № КБ-2в), податковою накладною та договором підряду № 17/02 від 17.02.2012. Вказані обставини слугували підставою для висновку Інспекції про те, що Товариство отримало від ТОВ «БК «ГЕОС» паперові носії за формою первинних документів, в яких наведені відомості, які не відповідають фактичним (реальним) обставинам справи, оскільки вони складені на підставі недійсності господарських операцій та, відповідно, не можуть бути підставою для відображення в бухгалтерському та податковому обліку.

На підставі висновків вказаного акта перевірки Інспекція прийняла податкове повідомлення-рішення № від 02.03.2015, яким збільшила Товариству суму грошового зобов`язання за платежем: податок на додану вартість на 66597,00 грн. - за основним платежем, 16649,25 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені у статті 44 Податкового кодексу України.

Згідно з абзацами першим, другим пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Положеннями підпунктів «а», «б» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За приписами абзацу 1 пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Тобто, у податковому обліку понесені витрати мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення. І тільки за повної відсутності таких документів, або у разі, коли такі документи є недостовірними, тобто не відображають реальних подій (господарської операції), податковий кредит може вважатися не підтвердженим.

За умови реального здійснення платником податку господарської операції з придбання товарів (робіт, послуг), яка призвела до об`єктивної зміни складу активів такого платника, придбання такого товару (робіт, послуг) з метою використання у господарській діяльності, наявності первинних документів, які підтверджують факт здійснення господарської операції, платник податку має право на віднесення податку на додану вартість до складу податкового кредиту.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності.

При цьому, наведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що податкове законодавство ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом указаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У разі надання податковим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми податкового кредиту з податку на додану вартість, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Наведене випливає зі змісту частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017), згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

Відсутність відповідних доказів може бути підставою для відмови в задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення як протиправного, прийнятого контролюючим органом з підстав формування платником податків даних свого податкового обліку за наслідками фіктивних господарських операцій.

Тобто, контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам за умови доведення факту, що відомості, які містяться в таких документах, є недостовірними.

Європейський суд з прав людини, розглянувши справу «Інтерсплав проти України», вказав на те, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування податку на додану вартість, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування податку на додану вартість за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування податкового кредиту можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Також, норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту чи наміру платника податків отримати певний результат від здійснення господарської операції (підприємницької діяльності).

Саме собою невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не можуть бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

Висновок суду про реальність господарських операцій для цілей податкового обліку, тобто про відповідність даних, зазначених у первинних документах, об`єктивним обставинам вчинення господарської операції, повинен бути результатом належного аналізу зібраних у справі доказів.

Згідно зі статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції встановив, що: реальність господарських операцій між Товариством та ТОВ «БК «ГЕОС» згідно договору № 17/02 від 17.02.2012 підтверджуються належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами та регістрами бухгалтерського обліку, які були надані Товариством до перевірки, а саме: довідкою про вартість робіт та витрати за січень 2014 року (за формою № КБ-3), актами приймання та виконання підрядних робіт (за формою № КБ-2в), актами приймання будівельних робіт, податковою накладною, видатковими накладними на матеріали без права власності, платіжними дорученнями, оборотно-сальдовими відомостями, сертифікатом про відповідність закінченого будівництвом об`єкта від 23.12.2014.

Також, судом першої інстанції було встановлено, що на час укладення договору та виконання господарських зобов`язань за ним ТОВ «БК «ГЕОС» було належним чином зареєстрованою юридичною особою, платником податку на додану вартість, мало ліцензію на здійснення діяльності, пов`язаної із створенням об`єктів архітектури (за переліком згідно з додатком), та дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що з метою належного виконання своїх зобов`язань перед Товариством ТОВ «БК «ГЕОС» залучало інші субпідрядні організації, зокрема, ПП «Бриз Комфорт» та ПАТ «Київелектромонтаж», які виконували частину робіт на об`єктах, визначених договором № 17/02 від 17.02.2012, що підтверджується відповідними договорами та первинними бухгалтерськими документами.

Крім іншого, матеріали справи містять експертний звіт ТОВ «Українаська будівельна експертиза» щодо розгляду проектної документації за коригуванням проекту «Будівництво готельно-житлового комплексу з приміщеннями соціально-побутового призначення на пр. Академіка Глушкова, 92-Б у Голосіївському районі м. Києва» від 26.06.2013 № 3-012-13-ЕП/КО, з огляду на що висновки суду апеляційної інстанції про ненадання Товариством проектно-кошторисної документації є безпідставними, з урахуванням того, що змістом вимоги Інспекції від 06.02.2015 № 649/10/09-07-22-00-06/193 підтверджується, що податковий орган таку документацію не запитував.

В свою чергу, зі змісту акту перевірки вбачається, що висновки Інспекції про нереальність господарських операцій між Товариством та ТОВ «БК «ГЕОС» ґрунтуються лише на висновках ДПІ у Печерському районі м. Києва від 03.04.2014 № 1018/26-55-22-07/38488873 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Інтро Груп» щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за період з 01.01.2014 по 28.02.2014», тоді як Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду вказує, що в силу положень пункту 4.4 Методичних рекомендацій щодо організації та проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затверджених наказом ДПА України від 22.04.2011 № 236 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), акт про неможливість проведення зустрічної звірки не може містити інформацію щодо фінансово-господарських відносин суб`єктів господарювання, оскільки складається у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку суб`єкта господарювання.

При цьому, будь-яких належних та допустимих доказів того, що у ТОВ «БК «ГЕОС» були відсутні трудові або ж матеріально-технічні ресурси для виконання господарських зобов`язань перед Товариством згідно договору № 17/02 від 17.02.2012 матеріали справи не містять та спростовуються, зокрема, інформацією, наведеної у пункті 2.9 акту Інспекції від 09.07.2014 № 984/09-07-22-01-12/33156172 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «БК «ГЕОС» щодо документального підтвердження господарських відносин з платниками податків, а саме - із ТОВ БК Гефест-Альянс» за січень 2014 року, із ТОВ Інтро Груп» за січень - лютий 2014 року, із ТОВ «Скай Вінд» за лютий 2014 року, їх реальності та повноти відображення у обліку», в якому вказано, що ТОВ «БК «ГЕОС» використовувало у своїй діяльності основні фонди залишковою вартістю 3519,7 тис. грн. Інформація щодо трудових ресурсів ТОВ «БК «ГЕОС» у акті не наведена.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що Товариство правомірно сформувало податковий кредит по господарських операціях з ТОВ «БК «ГЕОС» та, як наслідок, про наявність підстав для скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

З урахуванням наведеного касаційна скарга Товариства підлягає задоволенню, постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2016 підлягає скасуванню, а постанова Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.10.2015 - залишенню в силі.

Відповідно до статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись п.4 ч.1 ст. 349, ст. 352, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НВП Укрбудпроект-1» задовольнити, постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2016 скасувати і залишити в силі постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.10.2015.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.І. Бившева В.В. Хохуляк Р.Ф. Ханова