Справа № 380/7666/20
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/7666/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравціва О.Р. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного центру Західного регіону (м. Львів) про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити дії.

Суть справи.
До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону (м. Львів) (далі відповідач, ВМКЦ), в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від травня 2015 року щодо призупинення виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 , старшому водію автомобільного відділення 8 окремої автомобільної санітарної роти;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за період з 01.04.2015 по дату звільнення, 21.09.2019;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з невиплатою заробітної плати за період за період з квітня 2015 року до 21.09.2019;

- допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення за один місяць.

В обґрунтування позову зазначив, що позивач є учасником бойових дій, не отримував грошове забезпечення з період з квітня 2015 року по дату звільнення з лав Збройних Сил України, будучи призваним на військову службу, під час мобілізації на особливий період.

12.11.2015 він звернувся з рапортом до командира 8-ї окремої автомобільної санітарної роти військової частини п/п НОМЕР_2 капітана ОСОБА_2 з проханням надати роз`яснення щодо ненарахування йому заробітної плати за період з квітня по вересень 2019 року, а також щодо розгляду його рапорту від 14.09.2015 про звільнення з лав Збройних Сил України на підставі Свідоцтва про хворобу, у зв`язку непридатністю його до військової служби. Відповідей на свої звернення позивач не отримав.

Позивач пояснив, що 22.10.2014 на 40км+200м автодороги Дніпропетровськ-Мелітополь трапилось ДТП за участю автомобіля УАЗ3962 (карета швидкої допомги), під його керівництвом.

Позивач тривалий час впродовж 2014-2015 років перебував на обстеженні та лікуванні. Відповідно до свідоцтва про хворобу проведено військово-лікарську комісію, за результати якої у позивача виявлено захворювання, які з проходженням військової служби. У зв`язку з цим його визнано непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час.

У травні 2015 року винесено оскаржуваний наказ про припинення виплати грошового забезпечення на підставі п. 34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.

На підставі викладеного військовою прокуратурою Полтавського гарнізону відкрите кримінальне провадження №0000029 від 21.04.2015 та внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України. Навіть після цього, кошти виплачені не були.

Позивача звільнено з військової служби у запас на підставі п. 1 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Оскільки кошти за період з квітня 2015 року по 21.09.2019 позивачу не виплачені, вказане порушує його права, він звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 24.09.2020 позовну заяву залишено без руху для усунення її недоліків.

Ухвалою суду від 16.10.2020 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами.

23.11.2020 за вх. №62107 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Зазначив, що 8-ма окрема санітарна рота знаходиться на фінансовому забезпеченні у відповідача з 11.03.2016 року, з моменту прийняття у своє підпорядкування.

Відповідач не є правонаступником ВЧ п/п НОМЕР_1 , а лише прийняв її у своє підпорядкування.

На час прийому встановлено, що позивачу, який самовільно залишив військову частину відповідно до наказу від 01.04.2015 №49 командира ВЧ НОМЕР_1 припинено виплату грошового забезпечення.

Відповідач вважає, що з моменту прийняття у своє підпорядкування та зарахування на фінансове забезпечення у ВМЦЗ не було.

Позивач вказує, що кримінальне провадження, відкрите стосовно нього, постановою військової прокуратури від 30.09.2015 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, а тому існують підстави для виплати йому грошового забезпечення за оскаржуваний період.

Однак, з позиції відповідача, вказане не відповідає дійсності, оскільки: для поновлення виплати грошового забезпечення позивачу необхідно було прибути для подальшого проходження служби, прийняти посаду і приступити до виконання обов`язків військової служби; у випадку перебування на лікуванні, прибути у військову частину було слід після завершення лікування; припинення виплати грошового забезпечення позивачу було пов`язано з самовільним залишенням місця служби, а саме не з`явлення на службу після лікування; припинення виплати не пов`язано з відстороненням від посади відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України за вчинення кримінального проступку, у випадку ж закриття кримінального провадження виплата грошового забезпечення відновлюється; припинення виплати не пов`язано у зв`язку із застосуванням запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою чи домашнього арешту (цілодобово), коли виплата призупиняється з дня взяття під варту або направлення під цілодобовий домашній арешт домашній арешт до дня повернення до виконання службових обов`язків за посадою.

Також позивач вказує, що під час невиплати йому грошового забезпечення проходив неодноразове лікування в лікувальних установах. Однак зі змісту свідоцтва про хворобу №886-х наданого позивачем до позовної заяви, направлення на лікування командиром військової частини не надавалось, позивач самостійно звернувся в ЦВЛК з проханням повторного медичного огляду та обстеження ВЛК.

Вказані обставини в сукупності свідчать про безпідставність поданого позову до ВМКЦ та необґрунтованість доводів позивача та на його підтримку.

Суд з`ясував підстави позову, відзиву, фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини дослідив письмові докази, долучені до матеріалів справи, та, -

в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_1 згідно з посвідченням серії НОМЕР_3 від 30.10.2019 має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.

Згідно з наказом №49 від 01.05.2015 «Про припинення або поновлення виплати грошового забезпечення» відповідно до п. 34.4 розділу 34 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам. Затвердженої наказом Міністра оборони України №260 від 11.06.2008 із змінами і доповненнями, у зв`язку з тим, що солдат ОСОБА_1 старший водій автомобільного відділення 8 окремої автомобільної санітарної роти незаконно знаходить за межами частини, тимчасово припинено виплату грошового забезпечення з квітня 2015 року.

Вказане відображене і у грошовому атестаті серії ЗУ №152103 (п.12).

12.11.2015 позивач звертався до командира 8ОАСР В2596 із рапортами про скерування йому відповідей на рапорт від 14.09.2015 щодо звільнення його з лав Збройних Сил України на підставі Свідоцтва про хворобу №886-х у зв`язку з непридатністю його до військової служби та відповіді та пояснень про ненарахування позивачу заробітної платні з квітня 2015 року, оскільки кримінальне провадження №0000029 від 21.04.2015 закрито 30.09.2015 у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно з рапортами від 21.09.2019 позивач доповів про прибуття до 8 окремої автомобільної санітарної роти, просив звільнити його з військової служби у запас, повідомив про те, що справу і посаду старшого водія автомобільного відділення автомобільного взводу здав.

Наказом начальника 66 військового мобільного госпіталю (по особовому складу) від 21.09.2019 №40-РС солдата ОСОБА_1 призваного на військову службу під час мобілізації на особливий період, який перебуває у розпорядженні Першого заступника Міністра оборони України, колишнього старшого водія автомобільного відділення автомобільного взводу 8 окремої автомобільної санітарної роти 66 військового мобільного госпіталю (багатопрофільного на 100 ліжок) Військово-медичного клінічного центру Західного регіону (на 675 ліжок), відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у строки, визначені Указом Президента України).

Позивач вважаючи протиправним наказ про припинення виплати йому грошового забезпечення протиправним, а невиплату йому грошового забезпечення з квітня 2015 року до моменту звільнення безпідставною, звернувся за захистом його прав до суду із цим позовом.

Вирішуючи справу, суд керується таким.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, із змінами (далі - Закон № 2232-XII).

Частиною 1 ст. 2 Закону №2232-XII передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частинами 1, 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ, із змінами передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Пунктом 34.4. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 №260, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин до 20.07.2018, (далі - Інструкція) передбачено, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби на строк понад 10 діб, незалежно від причини залишення виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Про призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

20.07.2018 набрав чинності Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 26.06.2018 за №745/3219.

Згідно з п. 15 Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується:

за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати;

якщо виплачуються академічні стипендії;

за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше;

за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки;

за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату);

за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом;

за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Судом встановлено, що згідно з наказом №22 від 22.02.2016 директора Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України (із адміністративно-господарської діяльності та по технічній частині) «Про проведення організаційних заходів», на виконання вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 20.02.2016 №Д-322/1/1т та з метою своєчасності та якісної передачі техніки та майна 7 та 8 окремих автомобільних санітарних рот, що підпорядковувалися Військово-медичному департаменту Міністерства оборони України, у тому числі зобов`язано, головам комісій у період з 01.03 11.03.2016 організувати роботу щодо прийому-передачі 7 та 8 окремих автомобільних санітарних рот у безпосереднє підпорядкування 59 та 66 військовим мобільним госпіталям відповідно.

У вказаному наказі не вказано, що вказані санітарні роти переходять лише у фінансове підпорядкування, а вказано про безпосереднє підпорядкування.

Згідно з актом прийому-передачі 8-ї окремої автомобільної санітарної роти зі складу Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України у підпорядкування 66-го Військового мобільного госпіталю (військова частина польова пошта НОМЕР_4 в даний момент знаходиться в оперативному підпорядкуванні командира ОТУ «Донецьк» Військово-медичного клінічного центру Західного регіону Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України), зокрема солдата ОСОБА_1 , старшого водія автомобільного відділення автомобільного взводу, який самовільно залишив військову частину та до моменту складення акта не повернулися, наказом Першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 10.09.2015 №49-РС виведено у розпорядження Першого заступника Міністра оборони України.

Судом встановлено, що позивач не перебував на службі з квітня 2015 року по 21.09.2019 та не отримував грошове забезпечення в цей період.

Суд зважає на те, що позивач сформував рапорти від 12.11.2015 до командира 8ОАСР В2596 у тому числі щодо звільнення позивача з лав Збройних Сил України та щодо надання пояснень про не нарахування йому заробітної платні з квітня 2015 року, однак зазначає, що жодних доказів їх скерування відповідачу та отримання таких до матеріалів справи не надано.

Більше того відповідні обставини не охоплюються предметом дослідження у цій справі.

Судом встановлено, що військовою прокуратурою Полтавського гарнізону відкрите кримінальне провадження №0000029 від 17.07.2015 та внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України.

Стаття 407 Кримінального кодексу України передбачає відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби, зокрема, ч. 4, якої передбачає, що за самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене особами, зазначеними в частинах першій або другій цієї статті, караються позбавленням волі на строк від трьох до семи років.

Згідно з постановою про закриття кримінального провадження військової прокуратури Полтавського гарнізону від 30.09.2015, кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України, у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Однак позивач на службу після цього не прибув, доказів зворотного до матеріалів справи не надано.

Ба більше, відповідно до рапорту від 29.11.2020 відповідач підтвердив, що позивач з`явився до 8 окремої автомобільної санітарної роти 21.09.2019.

Цього ж дня позивача звільнено з лав Збройних Сил України, за його рапортом.

З огляду на те, що письмовими доказами долученими до матеріалів справи підтверджується факт відсутності на службі з квітня 2015 року по 21.09.2019, що не спростоване позивачем, а нормами законодавства чинними як на момент початку відсутності позивача на службі (квітень 2015), так і на момент появи у військовій частині, передбачено виплату грошового забезпечення з моменту появи на службі, підстав для визнання протиправним чи скасування наказу про призупинення виплати грошового забезпечення від 01.05.2015 та виплати грошового забезпечення за вказаний період немає.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Оскільки відповідно до ст. 139 КАС України відшкодування судових витрат позивачу, якому у задоволенні позову відмовлено, не передбачено та відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору, судовий збір стягувати зі сторін не слід.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 258-263, 293-294 п.п. 15.5 п. 15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд -

в и р і ш и в :
1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судовий збір з позивача не стягувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складене та підписане 16.12.2020.

Суддя Кравців О.Р.