Справа № 200/9158/20-а
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

17 грудня 2020 року справа №200/9158/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі: головуючого судді: Ястребової Л.В., суддів: Гайдара А.В., Компанієць І.Д., розглянувши апеляційну скаргу Макарова Вадима Михайловича, в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року у справі №200/9158/20-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області, Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення шкоди у розмірі 136317,34 гривень та стягнення моральної шкоди у розмірі 20000,00 гривень,-

УСТАНОВИВ:

В провадженні Першого апеляційного адміністративного суду перебуває апеляційна скарга Макарова Вадима Михайловича, в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року у справі №200/9158/20-а.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року вказана апеляційна скарга була залишена без руху, у зв`язку з виявленими недоліками. Апелянту був встановлений строк, для усунення виявлених недоліків апеляційної скарги, протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копію ухвали суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без руху апелянт отримав 07 листопада 2020 року.

Станом на 17 грудня 2020 року (з урахуванням довідки про відсутність даних в реєстрі підтверджень оплат із Казначейства про зарахування судового збору) апелянтом не було усунуто недоліки апеляційної скарги. Судовий збір не сплачено. Заява про продовження строку на усунення недоліків апеляційної скарги від апелянта не надходила.

04 листопада 2020 року на адресу суду від апелянта надійшли заяви, в яких він просить звільнити від сплати судового збору.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для виділення вимоги про стягнення моральної шкоди як окремої немайнової вимоги, оскільки, на думку суду, в межах спірних правовідносин заявлена моральна шкода нерозривно пов`язана з діями пенсійного органу щодо невиплати пенсії.

З приводу зауважень, що відповідно до ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів, суд зазначає наступне.

Конструкція наведеної норми та п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди незаконність рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади є встановленим фактом, а не оспорюваним.

Оскільки в межах спірних правовідносин предметом позову є визнання протиправною бездіяльності Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо невиплати пенсії та стягнення заборгованості, що утворилась, а також стягнення моральної шкоди, тобто незаконність дій пенсійного органу судом не встановлена під час розгляду позовної заяви ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_1 , в суду відсутні підстави для застосування п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

Що стосується постанов Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 465/6874/17, від 05.11.2019 у справі № 906/770/17, від 20.06.2018 у справі № 914/1478/17, від 22.11.2019 у справі № 910/906/18 та від 09.12.2019 у справі № 910/4678/19, а також постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 761/24881/16-ц, суд звертає увагу апелянта на наступне.

Наведені апелянтом постанови ухвалені в порядку цивільного та господарського судочинства, а в межах спірних правовідносин розглядається публічно-правових спір.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У той же час за приписами ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

А положеннями ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України регламентовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Таким чином, ані в межах господарського, ані цивільного судочинства не розглядаються вимоги щодо визнання протиправним рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень як органу, що представляє державу. Наведені спори є публічно-правовими, тому розглядаються в порядку адміністративного провадження.

Отже, враховуючи особливості предметної юрисдикції, предмети спору в наведених апелянтом справах та у справі № 200/9158/20-а не є тотожними в розрізі визначення спору як публічно-правового чи приватноправового.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування висновків Верховного Суду, викладених у наведених вище справах, до спірних правовідносин в частині звільнення апелянта від сплати судового збору згідно з п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 28 листопада 2013 року № 12-рп/2013 зазначив, що «гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, від 14 травня 1981 року № (81) 7: «У тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).

Отже, сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України.

За висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі «Хаджіанастасіу проти Греції», пункти 32-37).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року справа «Креуз проти Польщі» «право на суд» не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими. Вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя («KREUZ v. POLAND» № 28249/95).

Частиною 2 ст. 298 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) встановлено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 296 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Пункт 1 частини 4 статті 169 КАС України передбачає, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, в установлений строк судом, вона повертається позивачу.

Частиною 8 статті 169 КАС України передбачено, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 298 КАС України питання про повернення апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вирішує протягом п`яти днів з дня надходження апеляційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

За приписами ч. 6 ст. 298 КАС України про повернення апеляційної скарги постановляється ухвала, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

Враховуючи, що апелянтом, в строк встановлений судом, не були усунені недоліки апеляційної скарги, остання підлягає поверненню.

Керуючись ст. ст. 169, 296, 298, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Макарова Вадима Михайловича, в інтересах ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовити.

Апеляційну скаргу Макарова Вадима Михайловича, в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року у справі №200/9158/20-а повернути заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями.

Повний текст ухвали складений та підписаний « 17» грудня 2020 року.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя: Л.В. Ястребова

Судді: А.В. Гайдар

І.Д. Компанієць