Справа № 320/5256/19
Суддя: Харченко С.В.
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2020 року м. Київ Справа № 320/5256/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Харченко С.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомгромадянина Російської Федерації ОСОБА_1
доОкремого контрольно-пропускного пункту «Київ»
провизнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» про визнання протиправною та скасування постанови відповідача про заборону в`їзду в Україну від 03.05.2019.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуване рішення прийняте відповідачем з порушенням приписів статті 61 Конституції України.

Так, позивач посилається на те, що постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.02.2019 в адміністративній справі № 760/3675/19 його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 2041 Кодексу України про адміністративні правопорушення - порушення правил перетинання державного кордону України, та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

За наведених обставин, на думку позивача, оскаржуваною постановою його вдруге притягнуто до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення.

Позивач також наголошує на недотриманні посадовими особами територіального органу охорони державного кордону процедури прийняття оскаржуваної постанови, визначеної Інструкцією про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, яка затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.2011 № 946, що виявилось у: непроставленні гербової печатки на постанові; неоголошенні позивачу рішення органу охорони державного кордону державною мовою, якою володіє позивач; непроставленні в паспортному документі іноземця відмітки "Заборонено в`їзд в Україну терміном на 3 роки"; наявності суперечностей в даних, що містяться у довідці стосовно особи, щодо якої наявні підстави для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну, від 03.05.2019.

Крім того, позивач зазначає, що оскаржувана постанова порушує його право на возз`єднання з родиною, а також обмежує його можливість користуватися правами та виконувати обов`язки, визначені главою 6 Сімейного кодексу України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 відкрито провадження в адміністративній справі № 320/5256/19, вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та призначено дату, час та місце проведення судового засідання для розгляду справи по суті.

Представник відповідача позов не визнав, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що посадові особи Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, оскаржувана постанова прийнята відповідачем правомірно, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Представник позивача скористався правом на подання відповіді на відзив, в якій в обґрунтування протиправності оскаржуваного рішення навів доводи, аналогічні тим, що містяться у позовній заяві.

Крім того, представник позивача звернув увагу суду на недотримання представником відповідача під час оформлення відзиву на позовну заяву вимог частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України та зазначив, що доданий до відзиву CD-диск, на якому міститься відеозапис проведення заходів контролю щодо громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , поданий з порушенням вимог статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судові засідання, призначені на 03.12.2019, 26.12.2019, 16.01.2020 та 13.02.2020 відкладено судом на підставі пункту 1 частини другої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, а судове засідання, призначене на 12.03.2020 - на підставі пункту 4 частини другої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (протокольні ухвали Київського окружного адміністративного суду від 03.12.2019, 26.12.2019, 16.01.2020, 13.02.2020 та 12.03.2020).

У судове засідання, призначене на 19.03.2020, сторони (їх представники) не з`явились, були своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи по суті, про що свідчать наявні у матеріалах справи розписки представників сторін про отримання ними судових повісток.

Матеріали справи містять також клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності.

У свою чергу причини неявки представника відповідача у судове засідання суду невідомі. Письмових клопотань про розгляд справи за відсутності або про відкладення судового засідання із повідомленням причин неявки від представника відповідача до суду не надходило.

В силу приписів пункту 1 частини третьої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), належним чином повідомленого про судове засідання, без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

За змістом частини дев`ятої цієї ж статті у разі, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Беручи до уваги ту обставину, що про дату, час та місце судового розгляду справи по суті учасники справи повідомлені належним чином, однак у судове засідання не з`явились, зважаючи на відсутність підстав для відкладення судового розгляду, передбачених статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України, судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами (протокольна ухвала Київського окружного адміністративного суду від 19.03.2020).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, що підтверджується даними, наведеними у закордонному паспорті № НОМЕР_1 , виданому 11.11.2017 ФМС 77117, та паспорті громадянина Російської Федерації № НОМЕР_2 , виданому Відділенням Управління Федеральної міграційної служби м. Москви по району Хамовнікі.

03.05.2019 в пункті пропуску "Жуляни" під час оформлення пасажирів рейсу № 840 "Київ - Мінськ" було виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

В ході проведення посадовими особами Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» заходів контролю другої лінії було встановлено, що 10.01.2019 позивачем здійснено в`їзд на тимчасово окуповану територію Луганської області з Російської Федерації через закритий пункт пропуску "Ізварине", чим порушено вимоги статті 12 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" від 18.01.2018 № 2268-VIII.

За наведених обставин територіальним органом охорони державного кордону складено довідку від 03.05.2019 та в цей же день прийнято постанову, якою позивачу заборонено в`їзд в Україну строком на три роки.

За поясненнями представника позивача, в порушення вимог пунктів 3.8 та 3.9 розділу III Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.2011 № 946, посадовими особами відповідача не забезпечено: проставлення гербової печатки на оскаржуваній постанові; оголошення змісту рішення органу охорони державного кордону мовою, якою володіє позивач; проставлення в паспортному документі іноземця відмітки "Заборонено в`їзд в Україну терміном на 3 роки".

Представник позивача також звертає увагу суду на наявність розбіжностей в пункті 3 довідки стосовно особи, щодо якої наявні підстави для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну від 03.05.2019, в частині дати проведення заходів контролю, а саме: замість "03.05.2019" вказано "01.05.2019".

Крім того, представник позивача стверджує, що оскаржуваним рішенням позивача повторно притягнуто до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення, оскільки постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.02.2019 в адміністративній справі № 760/3675/19 його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 2041 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Представник позивача також зазначає, що оскаржуване рішення обмежує право позивача на возз`єднання з родиною, а також порушує можливість користуватися правами та виконувати обов`язки, визначені главою 6 Сімейного кодексу України.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, особливий правовий режим на цій території, особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, порядок додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб визначено Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 № 1207-VII (далі - Закон № 1207-VII).

В силу приписів частини першої статті 3 цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1207-VII на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з частиною другою статті 10 Закону № 1207-VII в`їзд іноземців та осіб без громадянства на тимчасово окуповану територію та виїзд з неї допускаються лише за спеціальним дозволом через контрольні пункти в`їзду-виїзду.

Порядок в`їзду іноземців та осіб без громадянства на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення щодо порядку перетину особами та товарами державного кордону України закріплені у статті 12 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" від 18.01.2018 № 2268-VIII (далі - Закон № 2268-VIII).

У свою чергу додатком 1 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 367 (далі - Порядок № 367), визначено виключний перелік контрольних пунктів в`їзду на тимчасово окуповану територію України/виїзду з неї, а саме: контрольні пункти в`їзду на тимчасово окуповану територію України/виїзду з неї для автомобільного сполучення - "Каланчак", "Чаплинка", "Чонгар". Контрольні пункти в`їзду на тимчасово окуповану територію України/виїзду з неї для залізничного сполучення - "Херсон", "Мелітополь", "Вадим", "Новоолексіївка".

Частиною першою статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI) безальтернативно встановлено, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону (частина третя статті 13 Закону № 3773-VI).

Таким чином, порушення вимог чинного міграційного законодавства, яке вимагає неухильного дотримання іноземцем та особою без громадянства спеціальної процедури відвідування тимчасово окупованих територій України, є підставою для вжиття органом охорони державного кордону заходів реагування щодо такої особи - прийняття рішення про заборону в`їзду на територію України.

Як вже зазначалось судом вище, підставою для прийняття постанови про заборону позивачу в`їзду в Україну є висновок відповідача про порушення позивачем вимог статті 12 Закону № 2268-VIII, що виявилось у в`їзді 10.01.2019 на тимчасово окуповану територію Луганської області з Російської Федерації через закритий пункт пропуску "Ізварине", тобто поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду без спеціального дозволу.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників (частина друга статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України).

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що позивачем факт порушення ним порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України не заперечується.

Так, позивач у позовній заяві зазначає, що йому стало відомо про можливість в`їзду на тимчасово окуповану територію України лише за наявності спеціального дозволу та виключно через контрольні пункти в`їзду-виїзду тільки після прийняття 21.02.2019 Солом`янським районним судом м. Києва постанови в адміністративній справі № 760/3675/19.

Водночас, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.02.2019 в адміністративній справі № 760/3675/19 його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 2041 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

За наведених обставин, на думку позивача, оскаржуваним рішенням його вдруге притягнуто до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення.

Разом з тим вказані доводи не приймаються судом до уваги, оскільки наведеним вище судовим рішенням позивача притягнуто до відповідальності за порушення правил перетинання державного кордону України.

У свою чергу порушення правил перетинання державного кордону України та порушення порядку в`їзду/виїзду на тимчасово окуповану територію України є окремими та самостійними правопорушеннями, за які чинним законодавством України передбачається можливість застосування адміністративної/кримінальної відповідальності, а також превентивних заходів впливу, у тому числі передбачених статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Крім того, посилання позивача на те, що винесення постанови про заборону в`їзду повинно відбуватись виключно в момент виявлення правопорушення також не заслуговують на увагу, оскільки Інструкція про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.2011 № 946, не передбачає жодних строкових обмежень стосовно прийняття суб`єктом владних повноважень такого рішення.

Натомість, за змістом підпункту "е" пункту 2.1 розділу ІІ Інструкції рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю приймається органом охорони державного кордону в разі, якщо іноземець здійснив в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них з порушенням встановленого законодавством України порядку або вчинив спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Таким чином, встановлення факту в`їзду особи на тимчасово окуповану територію України з порушенням встановленого законодавством України порядку або вчинення спроби потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду є окремою та достатньою підставою для заборони іноземцю в`їзду в Україну строком на три роки.

За наведених обставин, в`їзд позивача на тимчасово окуповану територію України через закритий пункт пропуску "Ізварине", тобто поза межами встановленого додатком 1 до Порядку № 367 виключного переліку контрольних пунктів в`їзду-виїзду, свідчить про порушення ним вимог частини другої статті 10 Закону № 1207-VII та статті 12 Закону № 2268-VIII, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що приймаючи постанову про заборону в`їзду в Україну від 03.05.2019, відповідач діяв правомірно, у спосіб та у відповідності до вимог чинного міграційного законодавства.

У свою чергу доводи позивача про недотримання відповідачем вимог Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.2011 № 946, не приймаються судом до уваги, оскільки порушення процедури прийняття оскаржуваної постанови, а також наявність описок у складеній в процесі проведення заходів контролю документації, не породжує правових наслідків недійсності оскаржуваного рішення у разі встановлення факту порушенням іноземцем визначеного чинним законодавством України порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзду з них.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 28.11.2019 в адміністративній справі № 359/8548/17.

Суд також критично оцінює посилання представника позивача на обмеження оскаржуваною постановою права громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на возз`єднання з родиною та порушення його прав та обов`язків, передбачених главою 6 Сімейного кодексу України.

Так, наявність сімейних зв`язків на території України не звільняє іноземця від обов`язку дотримуватися Конституції України та законів України, зокрема, порядку в`їзду та виїзду на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, а також не звільняє його від застосування визначених законом наслідків за результатами вчинення порушення, передбачених статтею 13 Закону № 3773-VI.

У свою чергу посилання представника позивача на невідповідність поданого представником відповідача відзиву на позовну заяву вимогам частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України не беруться судом до уваги, оскільки спростовуються наявним у матеріалах справи відзивом, належним чином оформленим відповідно до положень цієї норми.

При цьому з огляду на те, що запис співбесіди з позивачем на поданому представником відповідача CD-диск не підтверджує або не спростовує жодних обставин у справі, враховуючи, що представник позивача ставить під сумнів відповідність копії CD-диску його оригіналу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його врахування як доказу при прийнятті рішення у даній справі.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а доказів понесення ним витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, суду не надано, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 143, 194, 205, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано в установлені строки.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його складання.

Суддя Харченко С.В.