Справа № 460/3530/20
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/3530/20 пров. № А/857/12014/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Мікули О.І., Ніколіна В.В.

розглянувши у письмовому провадженні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року, прийняте суддею Щербаковим В.В. в м.Рівне, за правилами спрощеного позовного провадження, у справі № 460/3530/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до, в якому просить визнати протиправними дії та рішення управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації щодо відмови у встановленні статусу особи з інвалідністю та видачу відповідного посвідчення; зобов`язати відповідача встановити позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що він є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та інвалідом 2 групи, захворювання якого пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Окрім того, участь в ліквідації аварії на ЧАЕС брав саме в складі Цивільної оборони.

Вважає, що має право відповідно до ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни. На підтвердження вказаних обставин позивач надав докази, які підтверджують інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також докази залучення до складу формувань Цивільної оборони.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що доказом залучення його до робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме в складі формувань цивільної оборони є довідка № 25/1-7-1406 Державного департаменту автомобільного транспорту Міністерства транспорту та зв`язку України від 01.03.2005 року, відповідь філії Рівненського державного обласного навчально-курсового комбінату УДП «Укрінтеравтосервіс» від 23.04.2019 року, схема отримання і передачі інформації про надзвичайну ситуацію автотранспортної служби Цивільної оборони області, письмове пояснення начальника Рівненського обласного управління автотранспорту Міністерства автомобільного транспорту УРСР ОСОБА_2 , який очолював штаб і визнаний особою з інвалідністю внаслідок війни.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити без змін рішення суду, а вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та інвалідом 2 групи, захворювання якого пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.10-12).

Згідно довідки №25/1-7-1406 Державного департаменту автомобільного транспорту (Укравтотранс) Міністерства транспорту та зв`язку України від 01.03.2005, наданої ОСОБА_3 , у відповідності до розпорядження Ради Міністрів УРСР та наказу Міністра автомобільного транспорту УРСР №М-1/4 СЕ від 28.08.1960, на базі АТП-15654 була створена автоколона військового типу 2217-Г., яка в 1986 році по розпорядженню Ради Міністрів УРСР брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.21).

Згідно плану автотранспортної служби цивільної оборони області при виконанні надзвичайних ситуацій техногенного та природного походження в складі формувань цивільної оборони знаходилось дві автоколони №№ 101, 102 в кількості 40 вантажних автомобілів Рівненського АТП 15654 для евакуації сільськогосподарських тварин. Даних про участь вказаних автоколон в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986-1988 роках немає. АТП архів вело самостійно і в управління автотранспорту не здавало, що стверджується копією довідки від 23.04.2019 №252 (а.с.14).

Довідкою від 05.04.2019 № Л-17/12-14 зазначено, що документи Рівненського виробничого об`єднання вантажного автотранспорту №17664 (з 1986 р. - автотранспортне підприємство №15654) та його правонаступника - ВАТ Рівнеавтотранспорт-15654, (ліквідоване відповідно до ухвали Господарського суду Рівненської області від 29.12.2007 у справі №9/9, ліквідатор підприємства - арбітражний керуючий ОСОБА_4 ), на зберігання до архівного відділу не надходили(а.с.13).

З огляду на наявні докази, позивач звернувся до відповідача із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, на що отримав відмову відповідача оформлену листом №432/01-21/20 від 17.02.2020 (а.с.18-19).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язковими умовами, за яких особу можна віднести до інвалідів війни згідно пункту 9 частини другої статті 7 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII), є наявність у особи доказів залучення такої особи до складу саме формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Надані позивачем документи не підтверджують його участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони, що є обов`язковою передумовою для встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення для даної категорії осіб, а тому підстави для поширення на позивача дії пункту 9 частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ відсутні.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Закон №3551-ХІІ визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до частини другої статті 4 цього до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до пункту 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків інвалідів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302), посвідчення є документом, що підтверджує статус осіб, на яких поширюється дія Закону №3551-ХІІ.

Згідно з пунктом 10 цього Положення посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причини інвалідності.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України від 28.02.1991 №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-XII) учасниками ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986 - 1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988 - 1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 06 червня 1975 року № 90 та Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Судом встановлено, участь позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків при виконанні трудових обов`язків.

Зазначені обставини свідчать про те, що на позивача, як на особу, яка брала участь в ліквідації наслідків внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом №796-XII. Водночас, для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону №3551-XII, окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зазначений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони, та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженнями керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06 червня 1975 року № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань саме Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відсутні достатні підстави для набуття позивачем статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону №3551-XII.

Документи, які позивач долучив до своєї заяви, адресованої Управлінню та до суду, щодо набуття статусу інваліда війни належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах.

Однак, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони, позивач не надав, як суду першої, так і апеляційної інстанції. Ця обставина є істотною, позаяк, в протилежному випадку статус інваліда війни (на підставі пункту 9 частини другої статті 7 Закону №3551-XII) поширюватиметься на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (підпункт 1 частини першої статті 9 Закону №796-XII).

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 07.06.2018 у справі №377/797/17, від 21.08.2018 у справі № 279/2285/16-а, від 15.05.2019 у справі 816/851/18, від 18.09.2019 у справі № 674/450/17, від 19.09.2019 у справі №756/8323/16-а, від 20.12.2019 у справі №315/594/15-а (2-а/315/29/15), від 26.02.2020 у справі № 377/196/17.

За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у останнього немає достатніх правових підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року у справі № 460/3530/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді О. І. Мікула
В. В. Ніколін