Справа № 160/9088/20
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2020-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 жовтня 2020 року Справа № 160/9088/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом Приватного підприємства «БРІО» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
05.08.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Приватного підприємства «БРІО» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідач зауважує, що до перевірки ПП «БРІО» не було надано жодних бухгалтерських та первинних документів, а укладені між ПП «БРІО» та ТОВ «Дінкарт», а також між ПП «БРІО» та ТОВ «Єврохоумс» договори не опосередковуються реальним виконанням операцій, що становлять їх предмет.
Результати дослідження діяльності ТОВ «Дінкарт» та ТОВ «Єврохаус» свідчать про те, що метою їх створення є лише оформлення документообігу по нереальним господарським операціям для мінімізації сплати податкових зобов`язань іншим підприємствам, в т.ч. ПП «БРІО».
Також, Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області отримано вирок Святошинського районного суду м. Києва від 09.02.2017 року по справі №759/1750/17 (провадження №1-кп/759/237/17), відповідно до якого ОСОБА_2 (засновник та директор ТОВ «Єврохоумс») було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого за ч.2 ст. 27 та ч.1 ст. 205 КК України. Оскільки вироком Святошинського районного суду м. Києва від 09.02.2017 року по справі №759/1750/17 (провадження №1-кп/759/237/17) ТОВ «Єврохоумс» визнано фіктивним, неможливо підтвердити правомірність віднесення сум до складу податкового кредиту та до складу витрат за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 року по взаємовідносинам з даним контрагентом - постачальником.
Відповідач звертає увагу, що наведена у вироках Святошинського районного суду м. Києва від 22.08.2017 року та від 09.02.2017 року інформація дає підстави для висновку про те, що первинні документи, які складені ТОВ «Дінкарт» та ТОВ «Єврохоумс» по взаємовідносинам з ПП «БРІО», не можуть вважатись належно оформленими, носять формальний характер та не підтверджують факт здійснення господарських операцій між вказаними підприємствами.
За таких обставин, відповідач вважає, що оскаржені податкові-повідомлення рішення прийняті податковим органом правомірно, а тому у суду відсутні підстави для їх скасування.
30.09.2020 року позивач надав до суду відповідь на відзив, де він зазначив, що підставою для ненадання первинних документів по взаємовідносинам із ТОВ «Дінкарт» стало неналежне оформлення запиту ГУ ДПС у Дніпропетровській області, внаслідок чого ПП «БРІО» не мало обов`язку надавати пояснення та документи на такий запит. Водночас, позивач наголосив, що за отриманням документів по взаємовідносинам із ТОВ «Ремонтний центр «Перос» податковий орган до позивача не звертався. Також, позивач, зокрема, посилається на відсутність вироків судів щодо керівників підприємств контрагентів на момент укладення договорів такими контрагентами із ПП «БРІО» у 2016 році, а також відсутність будь-якого процесуального статусу підприємства у кримінальних провадженнях відносно керівників контрагентів.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Приватне підприємство «БРІО» (ідентифікаційний код юридичної особи 35114019) зареєстровано в якості юридичної особи 04.07.2007 року та перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
- п.п.134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135, п. 137.1 ст. 137 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI зі змінами та доповненнями, занижено податок на прибуток на загальну суму 42 242, 00 грн., в тому числі у 2016 році на суму 42 242, 00 грн.;
- п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI зі змінами та доповненнями, занижено податок на додану вартість на загальну суму 46 936, в тому числі: у липні 2016 року на суму 13 915, 00 грн., у серпні 2016 року на суму 20 517, 00 грн., у вересні 2016 року на суму 12 504, 00 грн.
На підставі вищевказаного акта перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 21.08.2020 року, а саме:
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Як вбачається з акта перевірки, в обґрунтування своєї позиції контролюючий орган зазначив, що результати дослідження діяльності ТОВ «Дінкарт» та ТОВ «Ремонтний центр Перос» (ТОВ «Єврохоумс») вказують на те, що метою їх створення є лише оформлення документообігу по нереальним господарським операціям для мінімізації сплати податкових зобов`язань іншим підприємствам, у тому числі ПП «БРІО», а операції позивача із ТОВ «Дінкарт», «Ремонтний центр «Перос» («Єврохоумс») не мали реального характеру.
Свідоцтво платника ПДВ №200269511 від 31.05.2016 має статус «анульоване» 13.06.2018, у зв`язку з відсутністю поставок та ненадання декларацій. Баланс, декларація з податку на прибуток та звітність за формою 1-ДФ за 2016 рік підприємством не подавались.
Крім того, згідно даних Єдиного реєстру податкових накладних ТОВ «Дінкарт» зареєстровано податкові накладні на загальну суму 62 213 812, 00 грн. з різноманітною номенклатурою, які потребують належних умов зберігання та достатню забезпеченість трудовими ресурсами.
Первинні та бухгалтерські документи по взаємовідносинам між ПП «БРІО» та ТОВ «Дінкарт» контролюючим органом не досліджувались.
Свідоцтво платника ПДВ №200269508 від 31.05.2016 має статус «анульоване» 28.11.2017 року, у зв`язку з ненаданням декларацій протягом року. Баланс, декларація з податку на прибуток та звітність за формою 1-ДФ за 2016 рік підприємством не подавались.
Крім того, згідно даних Єдиного реєстру податкових накладних ТОВ «Єврохоумс» зареєстровано податкові накладні на загальну суму 62 772 283, 00 грн. з різноманітною номенклатурою, які потребують належних умов зберігання та достатню забезпеченість трудовими ресурсами.
При проведенні перевірки також досліджувався вирок Святошинського районного суду м. Києва від 09.02.2017 року по справі №759/1750/17 (провадження №1-кп/759/237/17), отриманий Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області, відповідно до якого ОСОБА_2 (засновник та директор ТОВ «Єврохоумс») було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого за ч.2 ст. 27 та ч.1 ст. 205 КК України. Оскільки вироком Святошинського районного суду м. Києва від 09.02.2017 року по справі №759/1750/17 (провадження №1-кп/759/237/17) ТОВ «Єврохоумс» визнано фіктивним, неможливо підтвердити правомірність віднесення сум до складу податкового кредиту та до складу витрат за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 року по взаємовідносинам з даним контрагентом - постачальником.
Первинні та бухгалтерські документи по взаємовідносинам між ПП «БРІО» та ТОВ «Єврохоумс» контролюючим органом не досліджувались.
За таких обставин, контролюючий орган дійшов висновку, що встановлена під час перевірки інформація свідчить про те, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані контрагентами, фіктивність господарської діяльності яких встановлена вироками судів, не можуть вважатись належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт або послуг, а тому віднесення відображених сум ПДВ до податкового кредиту та сум придбання до складу витрат є безпідставними. Складені ПП «БРІО» по взаємовідносинам з ТОВ «Дінкарт» та ТОВ «Єврохоумс» первинні документи свідчать про відсутність факту реального вчинення господарських операцій по взаємовідносинам ПП «БРІО» із ТОВ «Дінкарт» та ТОВ «Єврохоумс». Досліджені операції спрямовані на документальне оформлення постачання товарів та послуг та не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними. Метою їх оформлення є мінімізація податкових зобов`язань ПП «БРІО».
Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), витрати - сума будь - яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
У відповідності до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно пункту 198.1 статті 198 ПК України, виникає у разі здійснення операцій, в т.ч. з придбання або виготовлення товарів та послуг.
Як визначено у п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Нормами статті 201 ПК України визначено перелік документів, що є підставою для нарахування податкового кредиту.
Пунктом 201.10 статті 201 ПК України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Відповідно до пп. 134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень розділу ІІІ ПК України.
Відповідно до п. 44.2 ст.42 ПК України, для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Пунктом 2 статті 3 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996) передбачено, що податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до ст. 4 Закону №996 бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються, зокрема, на принципі відповідності доходів і витрат.
Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Витрати» затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за №27/4248 (далі - П(С)БO 16), визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності.
Згідно з п.6 П(С)БO 16 витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.
Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені (п.7 П(С)БO 16).
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно зі ст. 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п. 1.2 ст.1, п. 2.1 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за № 168/704 (далі - Положення).
Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Положення, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Згідно з п. 2.4 Положення первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.
Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16 вказаного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим і нормативним актам.
Отже, облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань платників податків здійснюється на підставі первинних документів, у яких міститься інформація саме про господарські операції (результати їх здійснення), а не про правочини (господарські зобов`язання).
Факт вчинення певних господарських операцій та правомірність подальшого відображення (проведення) їх у бухгалтерському та податковому обліку, можливо досліджувати лише на підставі вивчення та дослідження первинних документів платника податків.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.
Отже, судом підлягає дослідженню факт реальності господарських операцій між ПП «БРІО» із ТОВ «Дінкарт» та ТОВ «Єврохоумс». і реальність зміни майнового стану першого.
У досліджуваному періоді (01.01.2016 31.12.2016) ТОВ «БРІО» мало взаємовідносини із ТОВ «Інтех К» (станом на час розгляду справи назва підприємства ТОВ «Дінкарт») та ТОВ «Єврохоумс» (станом на час розгляду справи назва підприємства ТОВ «Ремонтний центр «Перос»), та щодо взаємовідносин позивача із вказаними контрагентами суд зазначає наступне.
На підтвердження здійснення господарських операцій із зазначеним контрагентом, позивач надав до суду договір підряду від 21.09.2016 №2109/16, акт здачі прийняття робіт (надання послуг) від 30.09.2016 №ОУ-0000041, рахунок-фактуру від 23.09.2016 №СФ-0000826, платіжне доручення від 23.09.2016 №1617 на суму 9729, 15 грн., договір підряду від 20.09.2016 №б/н з ОСББ «Академіка Чекмарьова», акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 11.10.2016 №1-000031, рахунок-фактура №1-0000143 від 11.10.2016, договір підряду від 01.08.2016 №01/08/16 з ТОВ «Спецтермонтаж-Енерго», рахунок-фактура від 30.08.2016 №1-0000138, довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати від 31.08.2016, акт приймання виконаних робіт від 31.08.2016.
Дослідивши зміст господарських договорів, укладених позивачем із ТОВ «Дінкарт» (попередня назва «Інтех К») та ТОВ «Ремонтний центр «Перос» (попередні назви ТОВ «Єврохоумс», ТОВ «Райдек») та первинні документи, що складені на підставі таких договорів, суд не може взяти до уваги такі документи на підтвердження фактичного та реального здійснення господарських операцій між зазначеними підприємствами, з огляду на таке.
Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податків, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податку та лише за таких умов платник має право на врахування в податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.
Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити, зокрема, підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність у продавця відчужуваних ним товарів, необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності.
Необґрунтована податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійснення операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій покупця та постачальника для штучного створення умов бюджетного відшкодування.
Для цілей оподаткування ПДВ операції з постачання (придбання) товарів (послуг) мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку.
Наявність у платника податку первинних документів, які не мають дефекту форми, не є безумовною підставою для визнання за платником податку права на податковий кредит. Обов`язковою умовою є достовірність цих документів.
Разом з тим, з огляду на принцип індивідуальної відповідальності платника у сфері податкових правовідносин платник не є відповідальним за протиправні дії третіх осіб, що перебувають поза межами його впливу та контролю, однак несприятливі наслідки недостатньої обережності у підприємницькій діяльності мають покладатися на особу, якою були укладені відповідні правочини, та не можуть бути перенесені на бюджет шляхом зменшення податкових зобов`язань та здійснення необґрунтованих виплат з бюджету.
Відповідно до ч.1 ст. 205 Кримінального кодексу України, фіктивним підприємництвом є створення або придбання суб`єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона.
За змістом цієї норми злочинна діяльність особи, яка вчинила фіктивне підприємництво, не обмежується операціями з окремими суб`єктами господарювання, а охоплює всю діяльність та свідчить про використання фіктивного підприємства виключно з метою здійснення злочинної діяльності.
Ця обставина не може залишатися неврахованою, оскільки факт участі особи, яка підписала первинні документи, у діяльності фіктивного підприємства, несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального підтвердження її первинними документами.
Відразу ж, точний день та час досудовим розслідуванням не встановлено, і знаходячись біля станції метро «Житомирська», ОСОБА_1 , погодившись на пропозицію невстановленої особи на ім`я ОСОБА_3 , надала останньому свої анкетні дані, копії документів, що посвідчують особу та підписала документи, що стосуються створення суб`єкта підприємницької діяльності в органах державної влади.
Вказані дії ОСОБА_1 органом досудового розслідування кваліфіковані за ст.ст.27 ч.5, 205 ч.1 КК України, як пособництво у фіктивному підприємництві, тобто пособництві у створенні суб`єкту підприємницької діяльності (юридичної особи) з метою прикриття незаконної діяльності.
В матеріалах справи міститься вирок Святошинського районного суду м. Києва від 09.02.2017 року по справі №759/1750/17 (провадження №1-кп/759/237/17), за яким було затверджено угоду від 31 січня 2017 року про визнання винуватості між прокурором Речицькою Н.А. та обвинуваченою ОСОБА_2 . Водночас, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст.27 ч.5, 205 ч.1 КК України, за якою призначено обвинуваченій узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості від 31 січня 2017 року покарання у виді штрафу, в розмірі п`ятисот (500) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 гривень.
У вказаному вироку встановлено, що ОСОБА_2 у квітні 2016 року, точний день та час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи у м. Києві, біля станції метро «Житомирська», не маючи наміру здійснення статутної господарської діяльності, діючи з корисливих спонукань, погодилась на пропозицію невстановленої особи на ім`я ОСОБА_6, за грошову винагороду придбати суб`єкт підприємницької діяльності ТОВ «Єврохоумс» та стати його засновником, усвідомлюючи при цьому, що придбання вказаного товариства здійснюється з метою прикриття незаконної діяльності, передбачаючи, при цьому, можливість спричинення державі матеріальної шкоди в результаті її незаконної діяльності.
Відразу ж, точний день та час досудовим розслідуванням не встановлено, знаходячись біля станції метро «Житомирська» ОСОБА_2 , погодившись на пропозицію невстановленої особи на ім`я ОСОБА_6, надала останній свої анкетні дані, копії документів, що посвідчують особу та підписала документи (які саме вона не пам`ятає), що стосуються створення суб`єкта підприємницької діяльності в органах державної влади.
26.05.2016, на підставі підписаних ОСОБА_2 документів, зареєстровано факт придбання останньою ТОВ «Єврохоумс» у відділі державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області.
Злочинні дії ОСОБА_2 виразились у пособництві фіктивному підприємництву, тобто придбанні суб`єкту підприємницької діяльності (юридичної особи) - ТОВ «Єврохоумс» з метою прикриття незаконної діяльності.
Разом з тим, ОСОБА_2 отримала фактичне право на керівництво фінансово-господарською діяльністю вказаного підприємства, здійснення організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій.
Дії ОСОБА_2 , які полягали у пособництві у придбанні суб`єкта підприємницької діяльності (юридичної особи) - ТОВ «Єврохоумс» з метою прикриття незаконної діяльності, призвели до того, що невстановлені слідством особи, здійснили документальне оформлення, начебто, проведених фінансово-господарських операцій від імені формально призначеного засновника та директора.
Вказані дії ОСОБА_2 органом досудового розслідування кваліфіковані за ст.ст.27 ч.5, 205 ч.1 КК України, як пособництво у фіктивному підприємництві, тобто придбанні суб`єкта підприємницької діяльності (юридичної особи) з метою прикриття незаконної діяльності.
Відповідно до частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Верховним Судом України неодноразово, з метою усунення неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права зазначалось, що факт фіктивності господарської діяльності не може залишитися неврахованим судами, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю навіть за формального підтвердження її первинними документами та дає підстави для висновку про те, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту та валових витрат, виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення, зокрема відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту, є безпідставними.
Вказаний правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 26 січня 2016 року у справі №21-4781а15; від 22 березня 2016 року у справі №21-170а16; від 22 березня 2016 року у справі №21-2927а15; від 29 березня 2016 року у справі №21-5315а15; від 12 квітня 2016 року у справі №21-3270а15; від 12 квітня 2016 року у справі №21-3635а15; від 19 квітня 2016 року у справі №21-4985а15; від 26 квітня 2016 року у справі №21-4976а15; від 24 травня 2016 року у справі №21-5332; від 14 червня 2016 року у справі №21-1318а16.
Таким чином, суд зазначає, що сам факт наявності у позивача первинних документів, виписаних від імені постачальника/виконавця, не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації в цих документах.
У постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №802/4132/15-а зазначено, що докази необґрунтованого виникнення у платника податкової вигоди повинні розцінюватися у сукупності та взаємозв`язку, причому оцінці підлягає також і діяльність усіх учасників господарських операцій. Статус фіктивного, нелегального підприємства (зокрема, в силу його реєстрації на підставну особу) несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.
Підсумовуючи викладене, суд вважає, що саме лише документальне підтвердження, правильність документального оформлення певних операцій, не свідчить про правильність відображення таких операцій у податковому обліку. Одним із принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання сутності над формою, у відповідності до якого неважливо яку операцію було оформлено документально, значення має виключно те, яка операція була здійснена фактично. Тобто, документальне оформлення операції, відмінної від тої, яка реально відбулася, не дає права особі обліковувати таку операцію.
Щодо посилань позивача на порушення контролюючого органу вимог податкового законодавства в частині неналежного витребування первинних документів у позивача по взаємовідносинам із контрагентами, а також відсутність факту дослідження таких первинних документів під час проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, суд звертає увагу, що у даній справі спірним є не так питання наявності чи відсутності певних первинних документів, їх належного складення, а питання можливості підтвердження такими документами відомостей податкового обліку, з огляду на обставини реальності чи нереальності господарських операцій, які зафіксовані у них.
У даному випадку, позивач надав документи, що відображають господарські операції по договорам підряду. Саме ці операції позивач і відобразив у податковому обліку. Водночас, під час судового розгляду справи було встановлено, що ці операції не були реальними, а тому позивач не мав права відображати саме такі операції у податковому обліку та враховувати їх при розрахунку податкового кредиту.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд вважає, що відповідачем надано достатні докази, які свідчать про те, що оскаржені податкові повідомлення-рішення прийняті в межах повноважень податкового органу та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України, обґрунтовано та правомірно. У той же час, позивач не довів обставин в обґрунтування заявлених позовних вимог.
За встановлених в цій справі обставин, та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню. Доводи позивача не приймаються судом до уваги виходячи з вищезазначеного.
При цьому, суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).
На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.
У зв`язку з тим, що в задоволенні позову відмовлено, розподіл судових витрат, понесених позивачем, відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, не здійснюється.
Керуючись статтями 241-246, 250, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову Приватного підприємства «БРІО» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - відмовити.
Розподіл судових витрат у справі не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) В.В. Кальник

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя В.В. Кальник

13.10.2020

Рішення не набрало законної сили 13 жовтня 2020 р.

Суддя В.В. Кальник