Справа № 640/31579/20
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 грудня 2020 року 11:59 № 640/31579/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., при секретарі судових засідань Левкович А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи

за заявою Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул.

Народного Ополчення, 5а)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль» (01033, м. Київ, вул.

Тарасівська, 4-А, офіс 7)

про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платників

податків, -

за участю:

представника позивача - Обертас Р.О.,

представника відповідача - Каленіченко Л.С.,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Головне управління ДП у Київській області із заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль», в якій просить: підтвердити обґрунтованість адміністративного арешту майна платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль», накладеного рішенням про застосування адміністративного арешту майна платника податків від 14 грудня 2020 року.

Заява обґрунтована фактом відмови товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль» у допуску до проведення фактичної перевірки на підставі наказу від 30 листопада 2020 року №1798.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 грудня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/31579/20 та ухвалено розглядати справу з особливостями розгляду окремих категорій термінових адміністративних справ.

Представник заявника у призначене судове засідання прибув та заявлені вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у відзиві на заяву про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків зазначив, що ні копію наказу від 30 листопада 2020 року №1798, ні направлення на перевірку директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль» Шевченко А.С. не отримував, про що свідчить відсутність відмітки як на наказі, так і на направленні.

Також представник відповідача стверджував, шо наказ про призначення перевірки не містить конкретизованої мети та підстав проведення фактичної перевірки, визначеної Податковим кодексом України, періоду діяльності, який буде предметом перевірки, тобто такий наказ не узгоджується з положеннями пункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України.

Тобто, на думку представника відповідача, податковий орган порушив порядок призначення фактичної перевірки, прийнявши наказ щодо платника податків без належних підстав, не вручив даний наказ, внаслідок чого платник мав право не допустити до перевірки заявника.

Згідно з частиною 7 статті 283 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд заяви відбувається за участю податкового органу, митного органу, що її вніс, та платника податків, стосовно якого її внесено.

Відповідно до статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Представників сторін про розгляд заяви повідомлено телефонограмою.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

30 листопада 2020 року Головним управлінням ДПС у Київській області видано наказ №1798 «Про проведення фактичних перевірок».

Відповідно до витягу з додатку №1 до вищевказаного наказу, яким затверджено Перелік суб`єктів господарювання, які підлягають фактичним перевіркам у грудні 2020 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль» включено до вказаного переліку. При цьому, підставою для проведення перевірки вказано вимоги підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, тривалість перевірки за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Крюківщина, вул. Балукова, 1-А з 11 грудня 2020 року 10 діб. Перевірку провести за період відповідно до вимог статті 102 Податкового кодексу України з метою здійснення контролю за дотриманням суб`єктами господарювання вимог податкового та іншого законодавства з питань виробництва, зберігання та обліку пального, контроль за виконанням якого покладено на органи ДПС.

Посадовими особами Головного управління ДПС у Київській області на підставі підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу, відповідно до наказу Головного управління ДПС у Київській області від 30 листопада 2020 року №1798 та згідно з направленнями від 11 грудня 2020 року №1072/10-36-09-00 та №1073/10-36-09-00, №1074/10-36-09-00 здійснено виїзд за місцем здійснення діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль»: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Крюківщина, вул. Балукова, 1-А.

14 грудня 2020 року перевіряючими складено акт №165/10-36-09-00-10/41012143 відмови посадової особи платника податків - Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль» від допуску до перевірки, зі змісту якого вбачається, що директор товариства відмовився від допуску посадових осіб податкового органу до перевірки з підстав того, що підприємство не працює.

Копію даного акту отримав директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль» Шевченко А.С. 14 грудня 2020 року, що підтверджується його підписом.

У зв`язку з наведеним, 14 грудня 2020 року начальник управління контролю за підакцизними товарами листом №512/10-36-09-00-10 звернувся до в.о. начальника Головного управління ДПС у Київській області щодо застосування адміністративного арешту майна платника податків.

14 грудня 2020 року об 14 год 20 хв. в.о. начальника Головного управління ДПС у Київській області прийнято рішення про застосування адміністративного арешту майна платників податків, необхідність підтвердження якого відповідно до вимог статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України і зумовила звернення заявника до суду із даною заявою.

Згідно з пунктом 94.1, підпунктом 94.2.3 пункту 94.2, пунктами 94.3, 94.4, 94.5 статті 94 Податкового кодексу України (із змінами і доповненнями) адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Арешт майна може бути застосовано, якщо з`ясовується одна з таких обставин: платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Арешт майна полягає у забороні платнику податків вчиняти щодо свого майна, яке підлягає арешту, дії, зазначені у пункті 94.5 цієї статті. Арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Арешт майна може бути повним або умовним.

Повним арештом майна визнається заборона платнику податків на реалізацію прав розпорядження або користування його майном. У цьому випадку ризик, пов`язаний із втратою функціональних чи споживчих якостей такого майна, покладається на орган, який прийняв рішення про таку заборону.

Відповідно до підпункту 94.6.1 пункту 94.6 статті 94 Податкового кодексу України керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу за наявності однієї з обставин, визначених у пункті 94.2 цієї статті, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків, яке надсилається платнику податків з вимогою тимчасово зупинити відчуження його майна.

Згідно з пунктом 94.10 статті 94 Податкового кодексу України арешт на майно може бути накладено рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Представник заявника стверджує, що директору відповідача на виконання вимог Податкового кодексу вручено копію наказу від 30 листопада 2020 року №1798 та пред`явлено направлення на перевірку та службові посвідчення, однак посадовою особою Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль» відмовлено у допуску до проведення перевірки, що надає право контролюючому органу застосувати адміністративний арешт майна платника податків.

Водночас, суд звертає увагу, що за певних обставин, недопуск посадових осіб до проведення перевірки є єдиним захистом прав платника від реалізації наказу про проведення перевірки як акту індивідуальної дії.

Передбачене Податковим кодексом України право відмовити у допуску до проведення перевірки, зокрема фактичної, пов`язане із певними обставинами, встановлення і обґрунтування яких є тягарем доказування платника податків.

Відповідно до підпункту 75.1.3 статті 75.1 статті 75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Згідно з пунктом 80.1 статті 80 Податкового кодексу України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Пунктом 80.2 статті 80 Податкового кодексу України передбачено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки.

Відповідно до підпункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.

Із аналізу зазначених норм вбачається, що відмова допуску до проведення фактичної перевірки можлива лише з підстав непред`явлення, або неналежного оформлення наказу про проведення перевірки, та/або направлення на проведення перевірки, та/або службового посвідчення.

Водночас, надані до заяви документи не містять доказів вручення директору Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль» копії наказу від 30 листопада 2020 року №1798. Надані до суду докази фотофіксації підтверджують ймовірність пред`явлення ймовірно посадовій особі позивача одного із направлень на проведення перевірки, однак ідентифікувати його не вбачається за можливе. При цьому, норми чинного податкового законодавства зобов`язують дотримуватися обов`язку вручення наказу та пред`явлення направлень в сукупності, а не виконання однієї з цих умов.

Крім того, суд зазначає, що у разі відмови посадової особи платника податку від підпису наказу на проведення перевірки, норми чинного податкового законодавства надають контролюючому органу право на складення акту про відмову від підпису, яке заявником не реалізовано.

В той же час, суд враховує посилання представника платника податку, які жодними належними та допустимими доказами не спростовані, щодо невручення йому копії наказу та направлень на проведення перевірки.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність у відповідача підстав для недопуску контролюючого органу до проведення перевірки.

При цьому, в частині тверджень відповідача стосовно незгоди відповідача із наказом від 30 листопада 2020 року №1798, суд враховує, що у розрізі публічно-правових відносин, наказ про проведення перевірки, винесений за відсутності підстав може бути предметом адміністративного позову про скасування такого наказу. Водночас, на дату подання заяви Головного управління ДПС у Київській області позову про визнання протиправним та скасування відповідного наказу про проведення перевірки товариством з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль» не подано.

Верховний Суд по справі № 821/1613/16 у постанові від 27.08.2018 року вказав, що розгляд справи про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків здійснюється на підставі подання органів доходів і зборів за умови, якщо до закінчення розгляду справи за таким поданням, суд не встановить наявності спору про право.

Зокрема, спір про право наявний у разі, коли платник податків висловлює незгоду з рішенням контролюючого органу, що було підставою виникнення обставин для внесення відповідного подання.

При цьому, Кодекс адміністративного судочинства України не містить переліку будь-яких критеріїв такої незгоди, як підстави для висновку про існування спору про право, а отже у кожному конкретному випадку в залежності від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасника провадження на предмет існування спору.

Така незгода має втілюватись у вчиненні учасником процесу об`єктивно необхідних дій для відновлення порушеного права (зокрема, звернення до суду з відповідним позовом).

Оскарження відповідачем наказу про проведення перевірки є способом захисту, спрямованим на відновлення порушеного, на його думку права, зумовленого наслідками такого контрольного заходу. У спірній ситуації звернення до суду з заявою щодо підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту витікає з правовідносин, які виникли у зв`язку з недопуском до проведення перевірки на підставі вищезазначеного наказу. Відтак, незгода платника із проведенням перевірки у випадку оскарження в судовому порядку наказу про проведення документальної перевірки та/або рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків було б підтвердженням існування спору про право в цих правовідносинах.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15.08.2018 року по справі №804/1453/17 та постанові від 14.11.2018 року по справі №818/907/16.

В даній справі судом встановлено, що платником податків станом на момент прийняття рішення у даній справі не оскаржено до суду ні наказу про проведення перевірки, ні рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків, що свідчить про відсутність спору про право станом на момент вирішення даної справи.

В той же час, Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, у справі №826/630/15 від 12.03.2019, у справі №813/3873/17 від 30.05.2019 та інших, неодноразово зазначав, що платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки, при цьому, якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами. Позови платників податків, спрямовані на оскарження дій контролюючих органів при проведенні перевірок можуть бути задоволені лише в тому разі, якщо до моменту винесення судового рішення не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до спірної перевірки. Саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе, водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

На думку суду, доводи контролюючого органу щодо безпідставності недопуску відповідачем посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки, що є порушенням підпункту 16.1.9 пункту 16.1.13 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України, суд відхиляє, оскільки, недопуску до проведення перевірки фактично не відбулось, адже відсутні докази пред`явлення платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) документів, передбачених пунктом 80.2 статті 80 Податкового кодексу України.

Отже, враховуючи вищезазначені норми права та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що акт, який засвідчує факт недопуску посадових осіб до перевірки, не є належними та допустимими доказами, у розумінні статті 77 Кодексу адміністративгого судочинства України, а, відповідно, відсутні передбачені підпунктом 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України підстави для застосування умовного арешту майна платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль».

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість заяви Головного управління ДПС у Київській області про підтвердження обґрунтованості повного адміністративного арешту майна платника податків.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241, 244, 242-246, 283 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні заяви Головного управління ДПС у Київській області до товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль» про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків, застосованого рішенням від 14 лютого 2020 року.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 283, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII).

Суддя А.Б. Федорчук