Справа № 500/2059/20
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2059/20

09 грудня 2020 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Чепенюк О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кухар О.Л.,

представника позивача Півторака В.М.,

представника відповідача Живчик В.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника - адвоката Півторака Володимира Михайловича звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.06.2020 №0-1914 щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, у розмірі 167 216,28 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 31.07.2020 позивач отримав податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області №0183125- 5305-1914 від 14.06.2020, відповідно до якого йому нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 167 216,28 грн. Позивач зазначає, що підпункт «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі ПК України), встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Саме до числа таких об`єктів, на думку ОСОБА_1 , належить нежиле приміщення, що перебуває у його власності та використовується ним для вирощування свиней. Згадана нерухомість в оренду, лізинг, позичку нікому не передавалось, відтак, з огляду на викладене, не може бути об`єктом оподаткування, тому позивач вважає, що зазначене податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області №0-1914 від 14.06.2020 є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 11.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у строк, встановлений статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

31.08.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.23-26). Серед іншого відповідач вказує, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа об`єктів 2671, 40 кв.м.

З урахуванням вказаних даних, податковим органом було сформовано податкове повідомлення-рішення №0-1914 від 14.06.2020 про визначення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 167 216,28 грн. При цьому, зазначає, що ПК України передбачено можливі факти виявлення тих чи інших розбіжностей між даними контролюючого органу та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема, документів на право власності. Однак, позивач із таким документами та відповідною заявою у контролюючий орган не звертався.

Крім цього, відповідач вказує, що згідно з підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 до класу (код 1271) «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» належать будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інші.

Відповідач стверджує, що за даними інформаційних баз даних Державної податкової служби України ОСОБА_2 не перебуває на обліку як фізична особа - підприємець.

Таким чином, на переконання відповідача, фізична особа - власник об`єктів нежитлової нерухомості, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, не може належати до сільськогосподарських товаровиробників у розумінні норм ПК України, тому правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 відсутні.

Ухвалою суду від 10.09.2020 постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено у справі судове засідання на 29.09.2020.

29.09.2020 розгляд справи відкладено до 06.10.2020 за клопотанням представника позивача.

Ухвалою суду від 06.10.2020 постановлено судовий розгляд цієї справи проводити за правилами загального позовного провадження суддею одноособово, призначено підготовче засідання у справі на 15.10.2020.

15.10.2020 підготовче засідання відкладено на 21.10.2020, 21.10.2020 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 27.10.2020, а 27.10.2020 до 05.11.2020 для надання додаткових доказів.

Від відповідача до суду 03.11.2020 надійшли додаткові пояснення (а.с.89-92), у яких останній вказує, що при винесенні податкового повідомлення-рішення від 29.05.2019 №0-1914 по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік, податковий орган керувався рішенням Миролюбівської сільської ради від 24.10.2017 №194 про встановлення ставок земельного податку та податку на майно, відмінне від земельної ділянки, на 2018 рік та застосував ставку податку 1 відсоток, передбачену для «Будівель торгівельних» з підстав того, що згідно інформації органів державної реєстрації прав на нерухоме майно у ОСОБА_1 перебувають у власності будівлі та споруди комплексу (майнового комплексу).

Станом на 14.06.2020 ОСОБА_4 було сформовано оскаржуване податкове повідомлення-рішення №0-1914 про визначення податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за майновий комплекс за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2671, 40 кв.м. на суму 167 216,28 грн. При цьому законодавець обмежив максимальну ставку податку - не більше 1,5 відсотка від мінімальної зарплати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. У 2020 році податок сплачується за 2019 рік, тож максимальна ставка податку - 62,60 грн за кв.м (4173 грн х 1,5 %).

З урахуванням того, що позивач є власником «комплексу», який у свою чергу може включати різні об`єкти нежитлової нерухомості, які підлягають оподаткуванню, та того, що інформації з метою здійснення звірки в порядку вимог пункту 266.7 статті 266 ПК України, позивачем надано контролюючому органу не було, відповідачем при нарахуванні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у 2019 році застосовано максимальну ставку податку, передбачену рішенням Миролюбівської сільської ради від 27.06.2018 №316 «Про встановлення місцевих податків та зборів на території Миролюбівської сільської ради на 2019 рік» для будівель нежитлової нерухомості.

Враховуючи викладене, просить відмовити в задоволенні позову повністю.

05.11.2020 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.11.2020.

Ухвалою суду від 24.11.2020, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, розгляд справи відкладено до 03.12.2020 за клопотанням представника відповідача.

Ухвалою суду від 03.12.2020, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, продовжено процесуальний строк розгляду справи, оголошено перерву в судовому засіданні до 09.12.2020 та витребувано додаткові докази.

08.12.2020 представником позивача на виконання вимог ухвали суду від 03.12.2020 надано документи на підтвердження наявності статусу сільськогосподарського виробника у позивача ОСОБА_1 (а.с.132-141).

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях, просила відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши вступне слово (пояснення) учасників справи, дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у заявах по суті, суд встановив наступні обставини.

Позивачу ОСОБА_1 відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.09.2014 індексний номер 27107727 та від 22.09.2014 індексний номер 27117740 (а.с.10-11) на праві приватної (спільної часткової) власності належить об`єкт нерухомого майна: будівлі та споруди комплексу (майнового комплексу), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: пункт штучного осіменіння, загальною площею 25.2 кв.м, зазначений під літерою «А», кормокухня, загальною площею 52.1 кв.м, зазначена під літерою «Б», корівник, свинарник, конюшня з прибудовою, загальною площею 919,8 кв.м, зазначені під літерою «В», корівник загальною площею 1007,5 кв.м, зазначений під літерою «Г», сінажна яма, загальною площею 666,8 кв.м, зазначена під літерою «Д». Загальна площа вказаних об`єктів становить 2671,40 кв.м.

14.06.2020 Головним управлінням ДПС у Тернопільської області прийнято податкове повідомлення-рішення №0-1914, яким ОСОБА_1 згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке підлягає сплаті фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2019 рік, у розмірі 167 216,28 грн (а.с.9).

Позивач, вважаючи податкове повідомлення-рішення від 14.06.2020 №0-1914 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі статтею 92 Конституції України виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.

01.01.2015 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII, яким запроваджено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначено статтею 266 ПК України.

За змістом підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Приписами підпункту 266.2.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункти 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Отже, аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що власник нежитлової нерухомості, яка за своїм окремими характеристиками і площею підпадає під об`єкт оподаткування, є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення того, чи є нерухоме майно, що належить позивачу, об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК України).

Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті ПК України (у редакції, чинній з 01.01.2019) не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

У позовній заяві позивач та відповідач у відзиві на позов, незважаючи на те, що оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням визначено грошове зобов`язання за 2019 рік, тобто до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ПК України, чинні з 01.01.2019, посилаються на попередню редакцію підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті ПК України (чинну до 01.01.2019).

Так, до 01.01.2019 дана норма діяла в іншій редакції та визначала що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Застосовуючи цю правову норму, Верховний Суду, розглядаючи справу №0340/1905/18 щодо оскарження податкового повідомлення-рішення, прийнятого податковим органом до 01.01.2019, у постанові від 01.10.2019 висловив правову позицію, відповідно до якої пільга, встановлена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті ПК України, стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Нова ж редакція підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті ПК України (з 01.01.2019, яка підлягає застосуванню у цій справі) свідчить на користь висновку про те, що умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування законодавець визначив цільове призначення їх фактичного використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, зокрема, у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку. Також законодавець уточнив, що сільськогосподарськими товаровиробниками є як юридичні особи, так і фізичні особи.

Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (далі - ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Державний класифікатор будівель та споруд (ДК БС) є складовою частиною Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації.

Згідно з ДК 018-2000 до групи «Будівлі нежитлові інші» (код 127) включено клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства» (код 1271).

Клас «Будівлі сільськогосподарського призначення» (код 1271) включає в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та ін.

Відтак згідно з ДК 018-2000 будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням.

З наданих суду доказів (а.с.10-11) вбачається, що належний позивачу об`єкт нерухомого майна, а саме такі будівлі та споруди, як пункт штучного осіменіння, кормокухня, корівник, свинарник, конюшня з прибудовою, корівник, сінажна яма, відносяться до будівель, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Досліджуючи питання щодо наявності у позивача як фізичної особи статусу сільськогосподарського товаровиробника, судом враховано наступне.

За змістом підпункту 14.1.235 пункту 14.1статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Водночас, стаття 5 ПК України передбачає, що поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу.

У разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

При цьому, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 01.10.2019 у справі №0340/1905/18, застереження в підпункті 14.1.235 щодо цілей глави 1 розділу ХIV ПК України не означає, що у інших випадках, передбачених цим Кодексом, термін «сільськогосподарський товаровиробник» має інше змістовне навантаження.

Таким чином, вказаний висновок спростовує твердження позивача про те, що визначення сільськогосподарського товаровиробника, яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1статті 14 ПК України застосовується виключно для цілей глави розділу XIV ПК України «Спрощена система оподаткування, облік та звітність».

Визначення «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18.01.2001 № 2238-ІІІ, сільськогосподарський товаровиробник - фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власно виробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Крім того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».

Суд зазначає, що поняття виробника сільськогосподарської продукції (сільськогосподарський виробник) міститься у статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» від 23.09.2008 №575-VІ, відповідно до якої виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Таким чином, сільськогосподарським виробником є фізична або юридична особа, яка здійснює виробництво і самостійну переробку власно виробленої продукції рослинництва і тваринництва.

Також суд зазначає, що поняття «виробники сільськогосподарської продукції» є ширшим поняттям, а тому останнє охоплює собою поняття «сільськогосподарського товаровиробника», яке було наведене в ПК України.

Судом встановлено, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 28.09.2020 позивач був зареєстрований як фізична особа підприємець, видами його діяльності у якості фізичної особи підприємця були: Код КВЕД 01.46 Розведення свиней (основний); Код КВЕД 46.11 Діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами; Код КВЕД 46.23 Оптова торгівля живими тваринами; Код КВЕД 46.32 Оптова торгівля м`ясом і м`ясними продуктами; Код КВЕД 47.81 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами.

Однак 03.02.2017 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (а.с.66-69). В подальшому позивач не реєструвався повторно як підприємець, статусу підприємця протягом 2019 року не мав.

З метою всебічного, повного та об`єктивного з`ясування усіх обставин справи, зокрема, статусу нежитлових приміщень та фактичного використання належних позивачу на праві власності будівель за функціональним призначенням, суд ухвалою від 10.09.2020 зобов`язував позивача надати докази на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, а саме: докази здійснення ним виробництва і самостійного перероблення власно виробленої продукції рослинництва і тваринництва у 2019 році, як сільськогосподарським товаровиробником, а також будь-які інші докази на підтвердження того, що він у період 2019 року був сільськогосподарським товаровиробником.

Позивачем подано до суду довідки Чортківської районної державної лікарні ветеринарної медицини від 30.10.2019 №261 (а.с.13) та від 23.09.2020 №190 (а.с.65) про те, що його господарство (свинокомплекс) дійсно перебуває на ветеринарному контролі в Чортківській районній державній лікарні.

Також 08.12.2020 на виконання вимог ухвали суду від 03.12.2020 представником позивача з метою підтвердження факту провадження ОСОБА_1 протягом 2019 року діяльності по вирощуванню свиней надано копії таких документів: декларації про відповідність м`ясної продукції №352 (а.с.133-135, 138), видаткову накладну №22 від 15.01.2019 (а.с.136), лист Чортківської районної державної лікарні ветеринарної медицини від 14.05.2019 №321 про проведення профілактичних щеплень поголів`я свиней (а.с.137), видаткову накладну №5 від 24.09.2019 на придбання зерна ячменю (а.с.139), рахунок-фактуру від 24.04.2019 щодо придбання послуг по забою тварин (а.с.139), накладні на придбання поросят (а.с.140), рахунок-фактуру від 05.01.2019 щодо придбання послуг по забою тварин (а.с.141).

Вищевказані докази розцінюються судом як достовірні докази здійснення позивачем ОСОБА_1 сільськогосподарського товаровиробництва у 2019 році.

З урахуванням викладеного та з огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що позивач підпадає під статус сільськогосподарського товаровиробника, а належні йому на праві власності нежитлові приміщення не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Відтак податкове повідомлення-рішення від 14.06.2020 №0-1914, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке підлягає сплаті фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2019 рік, у розмірі 167216,28 грн, є протиправним та підлягає скасуванню.

Також судом встановлено, що податковий орган, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення, крім того, що не застосував до позивача пільгу, визначену підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, ще й неправильно застосував ставку податку до фізичної особи, визначену відповідним рішенням місцевої ради. Такі факти були встановлені під час розгляду справи, а тому суд надає їм також оцінку, незважаючи на те, що попередньо суд встановив самостійну і достатню підставу для визнання протиправним та скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Так, вище зазначено, що належний позивачу об`єкт нерухомого майна, призначений для використання в сільськогосподарській діяльності.

Рішенням двадцять другої сесії 7 скликання Миролюбівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 27.06.2018 №316 встановлено на території Миролюбівської сільської ради ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2019 рік згідно з Додатком 4.1 до цього рішення (а.с.41-53).

У Додатку 4.1 до вказаного рішення сільської ради визначено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2019 рік, зокрема, для фізичних осіб власників будівель сільськогосподарського призначення така ставка складає 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м, для юридичних осіб 1,5 відсоток розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м (а.с.47).

Як вбачається з оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №0-1914 від 14.06.2020, Головним управлінням ДПС у Тернопільської області визначено ОСОБА_1 суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке підлягає сплаті фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2019 рік у розмірі 167 216,28 грн, виходячи зі ставки податку 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м (а.с.9). Таким чином, ОСОБА_1 ще й невірно визначено відповідачем суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке підлягає сплаті фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2019 рік.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У цій справі, заперечуючи проти позову, відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваного рішення.

Суд, враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Як визначено частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою-п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Представник позивача просив усі судові витрати покласти на відповідача. Такі витрати складаються з сплаченого судового збору 1672,17 грн та витрат, пов`язаних з правничою допомогою, у розмірі 25000,00 грн.

Оскільки суд задовольняє позов, то на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати зі сплати позивачем судового збору у сумі 1672,17 грн, який перераховано до бюджету згідно з квитанцією від 04.08.2020 №0.0..1 (а.с.6).

При вирішенні питання щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 25000,00 грн, суд виходить з наступного.

На підтвердження понесених витрат представником позивача надано суду наступні документи:

- попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, пов`язаних з розглядом позовної заяви про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0-1914 від 14.06.2020 (а.с.14);

- квитанцію №0.0..1 від 04.08.2020 на суму 25000,00 грн, у якій вказано платник: ОСОБА_1 , призначення платежу: оплата за консультаційні послуги інформаційно-правового характеру (адвокат) (а.с.15).

Наданий представником позивача попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, пов`язаних з розглядом цієї позовної заяви включає:

1. Судовий збір 1672,17 грн;

2. Витрати пов`язані з розглядом справи: на професійну правничу допомогу адвоката (в розрахунку 50 % від прожиткового мінімуму на одну особу встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»: 1135 грн за 1 годину роботи адвоката) - 25000 грн.

Детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги:

- зустріч, консультація клієнта, вивчення документів, узгодження правової позиції - 3000 грн;

- підготовка та подання заяви до Тернопільського окружного адміністративного суду - 10000 грн;

- вивчення аналіз та підготовка та подання відповіді на відзив - 8000 грн;

- участь в судових (орієнтовна кількість засідань 3) - 4000 грн;

- транспортні витрати - відсутні;

3. Всього: 26672,17 грн (а.с.14).

Суд також враховує надані 03.12.2020 представником відповідача заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу (а.с.117-118), у яких останній, зокрема, вказує, що предметом оскарження в рамках даної судової справи являється податкове повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно до ухвали Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.08.2020 про відкриття провадження у цій справі суд визначив, що відповідно до вимог статті 12 КАС України, дана справа є справою незначної складності, а тому підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Також представник відповідача звертає увагу суду на те, що представником позивача надано лише попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, будь-яких інших документів, на підтвердження понесених витрат не надавалося. Вважає, що затрачений час проведення попереднього аналізу справи, підготовка позовної заяви для консультування клієнта та підготовка та подання заяви, відповіді на відзив є завищеним, оскільки дана категорія справ є типовою, також наявна значна кількість судової практики. Також представником позивача здійснюється супровід аналогічної справи (№500/2554/19), предметом оскарження якої є податкове повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, проте за попередній період, що дає підстави для висновку, що матеріали обох справ є тотожними і не потребували додаткових затрат часу для адвоката.

З огляду на вищезазначене, представник відповідача не вбачає підстав для відшкодування витрат на правову допомогу з державного бюджету.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі West Alliance Limited проти України від 23.01.2014, заява №19336/04, пункт 268).

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.02.2020 у справі №280/1765/19, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), акт наданих послуг (виконаних робіт), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У даному випадку заявлені витрати на правову допомогу документально не підтверджені та не доведені у встановленому законом порядку, оскільки позивачем не надано договору про надання правничої допомоги, акту наданих послуг (виконаних робіт). Отже, підстави для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 25000,00 грн відсутні.

Таким чином, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача лише судові витрати позивача по сплаті судового збору у сумі 1672,17 грн, який перераховано до бюджету згідно з квитанцією від 04.08.2020 №0.0..1 (а.с.6).

Керуючись статтями 72-77, 139, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області від 14 червня 2020 року №0-1914, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке підлягає сплаті фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2019 рік у розмірі 167 216,28 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1672,17 грн (одна тисяча шістсот сімдесят дві грн 17 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління ДПС у Тернопільській області (46003, Тернопільська область, місто Тернопіль, вулиця Білецька, 1, ідентифікаційний код юридичної особи в ).

Повний текст рішення складено та підписано 14 грудня 2020 року.

Головуючий суддя Чепенюк О.В.