Справа № 540/971/20
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/971/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гомельчука С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства "Херсонський комбінат хлібопродуктів" до Державної екологічної інспекції у Херсонській області про визнання протиправними та скасування пунктів 4, 7, 8 Припису від 11.03.2020 року № 09,

встановив:

Публічне акціонерне товариство "Херсонський комбінат хлібопродуктів" (далі позивач, ПрАТ "Херсонський КХП") звернулось до суду з позовом до Державної екологічної інспекції Кримсько-Чорноморського округу, у якому просить:

- визнати протиправними та скасувати пункти 4, 7, 8 припису, виданого відповідачем 11.03.2020 року №09;

- стягнути з відповідача на користь товариства сплачений судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Державною екологічною інспекцією Кримсько-Чорноморського округу проведено планову перевірку ПрАТ "Херсонський КХП". За результатами перевірки складений Акт №22/04 від 06.03.2020 року та винесений припис №09 від 11.03.2020 року про усунення порушень екологічного законодавства.

Зі змістом окремих пунктів припису (4, 7, 8) позивач не згоден, вважає їх протиправними та такими що підлягають скасуванню, оскільки при винесені припису відповідач порушив чинні норми законодавства та не взяв до уваги всіх обставин діяльності позивача. Із вказаних у позові підстав просив суд задовольнити позов повністю.

Ухвалою суду від 17.04.2020 року провадження у справі відкрито, вирішено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 16.06.2020 року запропоновано відповідачу надати до суду відзив у п`ятиденний строк з моменту отримання даної ухвали. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів. Призначено підготовче засідання на 02.07.2020 року.

У зв`язку із неявкою представника відповідача, підготовче засідання відкладено на 21.07.2020 року, та в подальшому на 11.08.2020 року.

Представник позивача у підготовче засідання не з`явився, натомість подав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі.

Водночас 12.08.2020 року від начальника Державної екологічної інспекції у Херсонській області до суду надійшов лист від 11.08.2020 року №1907/10-10/01-45, згідно якого останній просив суд замінити первинного відповідача у справі на Державну екологічну інспекцію у Херсонській області.

За наведених обставин, ухвалою суду від 19.08.2020 року замінено неналежного відповідача по справі - Державну екологічну інспекцію Кримсько-Чорноморського округу належним - Державною екологічною інспекцією у Херсонській області (далі відповідач, екологічна інспекція). Відкладено підготовче засідання, з урахуванням неодноразового відкладення дати його проведення, на 15.10.2020 року.

Зі змісту поданого до суду 16.09.2020 року відзиву на позовну заяву слідує, що відповідач не погоджується із позицією, викладеною у позові, при цьому наголошує на правомірності вимог припису, у зв`язку із чим просить у залишити позовні вимоги без задоволення.

30.09.2020 року позивачем до суду подано відповідь на відзив, згідно якої останній стверджує, що доводи відзиву не спростовують висновків позовної заяви, тому просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 15.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.10.2020 року.

Проте, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді, розгляд справи відкладено на 12.11.2020 року.

Позивач не забезпечив явку свого представника до суду, натомість просив здійснювати розгляд справи без його участі.

Представник відповідача просив відкласти розгляд справи, проте з огляду на неповажність причин неявки, якими мотивовано відповідну заяву, суд залишає її без задоволення.

Враховуючи клопотання сторін та приписи ч. 3 ст. 194, п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України, суд здійснюватиме розгляд даної справи у порядку письмового провадження.

Варто зауважити на тому, що головуючий суддя Гомельчук С.В. у період часу з 24.11.2020р. по 15.12.2020р. (включно) перебував у відпустці та був тимчасово непрацездатним, у зв`язку із хворобою.

Дослідивши матеріали справи, заяви по суті, суд дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що посадовими особами Державної екологічної інспекції Кримсько-Чорноморського округу у період з 24.02. по 06.03.2020 року згідно наказу від 21.02.2020 року №48 проведено планову перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства Публічного акціонерного товариства "Херсонський комбінат хлібопродуктів", за результатами проведення якої виявлено численні порушення вимог природоохоронного законодавства, що зафіксовано в акті від 06.03.2020 року №22/04. З метою усунення порушень Інспекцією видано Припис від 11.03.2020 року №09 про усунення порушень екологічного законодавства.

За змістом означеного припису слідує, що позивача серед іншого зобов`язано у строк до 11.03.2020 року: отримати висновок з оцінки впливу на довкілля при експлуатації механізованого складу підлогового зберігання зерна (який введений в експлуатацію 2019 року) з посиланням на приписи ст. 68 Закону України №1264 від 25.06.1991 року (пункт 4); забезпечити професійну підготовку, підвищення кваліфікації та проведення атестації фахівців у сфері поводження з відходами згідно приписів п. «м» ч. 1 ст. 17 Закону України №187/98 (пункт 7); забезпечити місця чи об`єкти зберігання або видалення відходів спеціальним паспортом згідно приписів ч. 2 ст. 33 Закону України №187/98 (пункт 8).

Не погодившись із вказаними пунктами припису, позивач звернувся до суду з метою їх оскарження.

Надаючи оцінку позиціям сторін, суд зауважує на наступному.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, економічні та соціальні основи організації охорони навколишнього природного середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь, визначає Закон України від «Про охорону навколишнього природного середовища» 25.06.1991 року №1264-XII (далі - Закон №1264-XII).

Згідно ч. 1 ст. 20-2 наведеного Закону, до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить, зокрема, організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, в тому числі про поводження з відходами; щодо наявності дозволів, лімітів та квот на спеціальне використання природних ресурсів, дотримання їх умов.

Центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів є Державна екологічна інспекція України, правовий статус якої визначено у Положенні, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 року №275 (далі Положення №275).

Згідно п. 4 Положення №275, Держекоінспекція здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства.

Держекоінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право, зокрема проводити перевірки (у тому числі документальні) із застосуванням інструментально-лабораторного контролю, складає відповідно до законодавства акти за результатами здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства з питань, що належать до її компетенції, надає обов`язкові до виконання приписи щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства та здійснює контроль за їх виконанням і здійснює лабораторні вимірювання (випробування).

Держекоінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Державна екологічна інспекція Кримсько-Чорноморського округу (правонаступником є Державна екологічна інспекція у Херсонській області) на час проведення перевірки та складання припису діяла на підставі Положення, затвердженого наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 22.11.2018 року №249.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю), визначено Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007року №877-V.

Згідно ст. 1 Закону №877-V, державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

У відповідності до ч. ч. 1 та 2 ст. 2 Закону №877-V, дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Частиною 6 ст. 7 Закону №877-V встановлено, що за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю) складає акт, який повинен містити такі відомості: дату складення акта; тип заходу (плановий або позаплановий); форма заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд тощо); предмет державного нагляду (контролю); найменування органу державного нагляду (контролю), а також посаду, прізвище, ім`я та по батькові посадової особи, яка здійснила захід; найменування юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснювався захід.

Посадова особа органу державного нагляду (контролю) зазначає в акті стан виконання вимог законодавства суб`єктом господарювання, а в разі невиконання - детальний опис виявленого порушення з посиланням на відповідну вимогу законодавства. В останній день перевірки два примірники акта підписуються посадовими особами органу державного нагляду (контролю), які здійснювали захід, та суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою, якщо інше не передбачено законом. Якщо суб`єкт господарювання не погоджується з актом, він підписує акт із зауваженнями. Зауваження суб`єкта господарювання щодо здійснення державного нагляду (контролю) є невід`ємною частиною акта органу державного нагляду (контролю). У разі відмови суб`єкта господарювання підписати акт посадова особа органу державного нагляду (контролю) вносить до такого акта відповідний запис. Один примірник акта вручається керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі в останній день заходу державного нагляду (контролю), а другий зберігається в органі державного нагляду (контролю).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону №877-V, на підставі акта, складеного за результатами здійснення заходу, в ході якого виявлено порушення вимог законодавства, орган державного нагляду (контролю) за наявності підстав для повного або часткового зупинення виробництва (виготовлення), реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг звертається у порядку та строки, встановлені законом, з відповідним позовом до адміністративного суду. У разі необхідності вжиття інших заходів реагування орган державного нагляду (контролю) протягом п`яти робочих днів з дня завершення здійснення заходу державного нагляду (контролю) складає припис, розпорядження, інший розпорядчий документ щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу.

Приписами ч. 8 ст. 7 Закону №877-V передбачено, що припис - обов`язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи органу державного нагляду (контролю) суб`єкту господарювання щодо усунення порушень вимог законодавства. Припис не передбачає застосування санкцій щодо суб`єкта господарювання. Припис видається та підписується посадовою особою органу державного нагляду (контролю), яка здійснювала перевірку.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" орган державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, під час здійснення державного нагляду (контролю) має право: вимагати від суб`єкта господарювання усунення виявлених порушень вимог законодавства; вимагати припинення дій, які перешкоджають здійсненню державного нагляду (контролю); відбирати зразки продукції, призначати експертизу, одержувати пояснення, довідки, документи, матеріали, відомості з питань, що виникають під час державного нагляду (контролю), у випадках та порядку, визначених законом; надавати (надсилати) суб`єктам господарювання обов`язкові для виконання приписи про усунення порушень і недоліків; застосовувати санкції до суб`єктів господарювання, їх посадових осіб та вживати інших заходів у межах та порядку, визначених законом.

Надаючи оцінку пункту 4 припису, суд зазначає наступне.

Позивача зобов`язано наведеним пунктом отримати висновок з оцінки впливу на довкілля при експлуатації механізованого складу підлогового зберігання зерна (який введений в експлуатацію 2019 року). Вимога мотивована ст. 68 Закону України №1264 від 25.06.1991 року.

Приписами означеної норми встановлено відповідальність за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, яку несуть особи, зокрема винні у порушенні вимог законодавства про оцінку впливу на довкілля, у тому числі поданні завідомо неправдивого звіту з оцінки впливу на довкілля чи висновку з оцінки впливу на довкілля (п. «в»).

Водночас, правові та організаційні засади оцінки впливу на довкілля, спрямованої на запобігання шкоді довкіллю, забезпечення екологічної безпеки, охорони довкілля, раціонального використання і відтворення природних ресурсів, у процесі прийняття рішень про провадження господарської діяльності, яка може мати значний вплив на довкілля, з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, встановлено Законом України «Про оцінку впливу на довкілля» від 23.05.2017 року №2059-VIII (далі Закон №2059-VIII).

Згідно положень ст. 2 означеного Закону, оцінка впливу на довкілля - це процедура, що передбачає: підготовку суб`єктом господарювання звіту з оцінки впливу на довкілля відповідно до статей 5, 6 та 14 цього Закону; проведення громадського обговорення відповідно до статей 7, 8 та 14 цього Закону; аналіз уповноваженим органом відповідно до статті 9 цього Закону інформації, наданої у звіті з оцінки впливу на довкілля, будь-якої додаткової інформації, яку надає суб`єкт господарювання, а також інформації, отриманої від громадськості під час громадського обговорення, під час здійснення процедури оцінки транскордонного впливу, іншої інформації; надання уповноваженим органом мотивованого висновку з оцінки впливу на довкілля, що враховує результати аналізу, передбаченого пунктом 3 цієї частини; врахування висновку з оцінки впливу на довкілля у рішенні про провадження планованої діяльності відповідно до статті 11 цього Закону.

За приписами ч. 1 ст. 3 Закону №2059-VIII, здійснення оцінки впливу на довкілля є обов`язковим у процесі прийняття рішень про провадження планованої діяльності, визначеної частинами другою і третьою цієї статті. Така планована діяльність підлягає оцінці впливу на довкілля до прийняття рішення про провадження планованої діяльності.

Оцінці впливу на довкілля не підлягає планована діяльність, спрямована виключно на забезпечення оборони держави, ліквідацію наслідків надзвичайних ситуацій, наслідків антитерористичної операції на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, відповідно до критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України.

З оскарженого пункту 4 припису Державної екологічної інспекції Кримсько-Чорноморського округу та матеріалів справи слідує, що позивача зобов`язано отримати висновок з оцінки впливу на довкілля при експлуатації механізованого складу підлогового зберігання зерна ємністю 16000 тон на належній товариству земельній ділянці по вул. Порт-Елеватор, 5 у м. Херсоні.

Суд звертає увагу на те, що за неведеними приписами законодавства, відповідний висновок отримується стосовно об`єктів до прийняття рішення про провадження планової діяльності, яка підлягає оцінці.

Водночас з наявних у матеріалах справи письмових доказів вбачається, що робочий проект будівництва механізованого складу затверджено ще 26.05.2015 року наказом голови правління ПрАТ «Херсонський КХП» за №246.

На початок виконання будівельних робіт позивачем зареєстровано Декларацію від 29.12.2015 року №ХС 84 із визначенням ІІІ категорії складності об`єкта будівництва.

Будівництво, яке було розпочато 30.12.2015 року, завершилось 21.12.2017 року, що підтверджується наданим до суду актом готовності об`єкта до експлуатації.

Наявним у матеріалах справи сертифікатом серії ХС №39 від 26.03.2019 року Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Херсонської міської ради засвідчило відповідність закінченого будівництвом об`єкта (механізованого складу підлогового зберігання зерна) проектній документації та підтвердило його готовність до експлуатації.

При цьому суд зауважує на тому, що проектна документація механізованого складу містить розділ «комплексна оцінка впливу проектованої діяльності на навколишнє середовище» (п. 16).

З наведеного слідує, що станом на момент винесення відповідачем спірного припису (11.03.2020р.), механізований склад підлогового зберігання зерна був діючим об`єктом, тому не міг вважатися плановою діяльністю у розумінні приписів ст. 3 Закону №2059-VIII.

Між тим, при розробці та затвердженні проектної документації механізованого складу (2015р.) позивач керувався приписами ст. 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» 17.02.2011 року №3038-VI (в редакції чинній станом на момент розробки та затвердження проектної документації).

Наведеними приписами передбачалось, що до проектної документації на будівництво об`єктів, що становлять підвищену екологічну небезпеку, а також об`єктів, які підлягають оцінці впливу на навколишнє природне середовище у транскордонному контексті, додаються результати оцінки впливу на стан навколишнього природного середовища (матеріали оцінки та звіти про оцінку і громадське обговорення). Перелік таких об`єктів та порядок проведення оцінки визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 1).

Не підлягають обов`язковій експертизі проекти будівництва об`єктів I-III категорій складності (ч. 3).

Відтак, враховуючи той факт, що механізований склад відносився до ІІІ категорії складності згідно вищевстановлених судом обставин, тому обов`язковій експертизі проект будівництва даного об`єкту станом на момент його розробки та затвердження, не підлягав.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що з огляду на положення статті 58 Конституції України, якою визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, зважаючи на те, що проект будівництва механізованого складу розроблявся та затверджувався ще у 2015 році, до нього не можуть застосовуватись вимоги, встановлені Законом №2059-VIII, який набрав чинності тільки у грудні 2017 року.

З наведеного слідує, що у відповідача були відсутні законні підстави для зобов`язання позивача отримати висновок з оцінки впливу на довкілля при експлуатації механізованого складу підготовчого зберігання зерна, який станом на момент винесення спірного припису, був діючим об`єктом.

Відтак, пункт 4 припису №09 судом визнається протиправним, тому підлягає скасуванню.

Надаючи оцінку пункту 7 припису, суд зазначає наступне.

З наведених вище норм слідує, що приписом вважається обов`язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи органу державного нагляду (контролю) суб`єкту господарювання щодо усунення порушень вимог законодавства. Припис не передбачає застосування санкцій щодо суб`єкта господарювання. Припис видається та підписується посадовою особою органу державного нагляду (контролю), яка здійснювала перевірку.

Відповідно до абзацу 3 ст. 11 Закону №877-V, суб`єкт господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) зобов`язаний виконувати вимоги органу державного нагляду (контролю) щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства.

За змістом ч. 2 ст. 12 Закону №877-V, невиконання приписів, розпоряджень або інших розпорядчих документів щодо усунення порушень вимог законодавства, виявлених під час здійснення заходу державного нагляду (контролю), тягне за собою застосування до суб`єкта господарювання штрафних санкцій у порядку, встановленому законом.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що суть припису - це виключно обов`язкова письмова вимога щодо усунення конкретних порушень вимог законодавства.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до положень статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Щодо пункту 7 припису, яким позивача зобов`язано забезпечити професійну підготовку, підвищення кваліфікації та проведення атестації фахівців у сфері поводження з відходами, як то передбачено приписами п. «м» ч. 1 ст. 17 Закону України №187/98, суд зазначає наступне.

Суд наголошує на тому, що зі змісту вказаного пункту взагалі не можливо встановити, в чому саме полягає суть вчиненого позивачем правопорушення, та які дії останнього будуть достатніми для його усунення. З вказаного пункту незрозуміло, з яким органом та яким чином необхідно виконати оскаржуваний припис у вказаній частині, що суперечить принципу чіткого формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єкта владних повноважень.

Отже, нечітке формулювання волі суб`єкта владних повноважень у п. 7 припису від 11.03.2020 року №09 унеможливлює її виконання товариством.

Окрім того, відповідно до положення п. "м" ч. 1 ст. 17 Закону України "Про відходи" від 05.03.1998 року №187/98-ВР, на яке посилається відповідач в обґрунтування своєї позиції, суб`єкти господарської діяльності у сфері поводження з відходами зобов`язані забезпечувати професійну підготовку, підвищення кваліфікації та проведення атестації фахівців у сфері поводження з відходами.

Зі змісту вказаної норми слідує, що остання не визначає термінів та не встановлює конкретних строків, періодичність та програму підготовки, підвищення кваліфікації та проведення атестації фахівців у сфері поводження з відходами.

Таким чином, враховуючи невизначеність вказаних питань на законодавчому рівні, на переконання суду, в Інспекції відсутні підстави для висновків про те, що вчинені товариством у цьому напрямку дії свідчать про порушення останнім приписів п. "м" ч. 1 ст. 17 Закону України "Про відходи".

Аналізуючи вищевикладене, пункт 7 припису №09 Інспекції є неправомірним та необґрунтованим, у зв`язку із чим підлягає скасуванню.

Надаючи оцінку пункту 8 припису, суд зазначає наступне.

Законом України "Про відходи" від 05.03.1998 року №187/98-ВР (далі - Закон №187/98-ВР) визначено правові, організаційні та економічні засади діяльності, пов`язаної із запобіганням або зменшенням обсягів утворення відходів, їх збиранням, перевезенням, зберіганням, сортуванням, обробленням, утилізацією та видаленням, знешкодженням та захороненням, а також з відверненням негативного впливу відходів на навколишнє природне середовище та здоров`я людини на території України.

Приписами ст. 1 означеного Закону передбачено, що відходи - будь-які речовини, матеріали і предмети, що утворилися у процесі виробництва чи споживання, а також товари (продукція), що повністю або частково втратили свої споживчі властивості і не мають подальшого використання за місцем їх утворення чи виявлення і від яких їх власник позбувається, має намір або повинен позбутися шляхом утилізації чи видалення;

- поводження з відходами - дії, спрямовані на запобігання утворенню відходів, їх збирання, перевезення, сортування, зберігання, оброблення, перероблення, утилізацію, видалення, знешкодження і захоронення, включаючи контроль за цими операціями та нагляд за місцями видалення.

- зберігання відходів - тимчасове розміщення відходів у спеціально відведених місцях чи об`єктах (до їх утилізації чи видалення);

- утилізація відходів - використання відходів як вторинних матеріальних чи енергетичних ресурсів;

- видалення відходів - здійснення операцій з відходами, що не призводять до їх утилізації;

- відведені місця чи об`єкти - місця чи об`єкти (місця розміщення відходів, сховища, полігони, комплекси, споруди, ділянки надр тощо), на використання яких отримано дозвіл на здійснення операцій у сфері поводження з відходами.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 26 Закону №187/98-ВР, державному обліку та паспортизації підлягають в обов`язковому порядку всі відходи, що утворюються на території України і на які поширюється дія цього Закону.

Державний облік та паспортизація відходів здійснюються у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За приписами ч. 2 ст. 33 Закону №187/98-ВР, на кожне місце чи об`єкт зберігання або видалення відходів складається спеціальний паспорт, в якому зазначаються найменування та код відходів (згідно з державним класифікатором відходів), їх кількісний та якісний склад, походження, а також технічні характеристики місць чи об`єктів зберігання чи видалення і відомості про методи контролю та безпечної експлуатації цих місць чи об`єктів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.11.1999 року №2034 затверджено Порядок ведення державного обліку та паспортизації відходів (далі - Порядок №2034).

Паспортизація відходів - процес послідовного збирання, узагальнення та зберігання відомостей про кожний конкретний вид відходів, їх походження, технічні, фізико-хімічні, технологічні, екологічні, санітарні, економічні та інші показники, методи їх вимірювання і контролю, а також про технології їх збирання, перевезення, зберігання, оброблення, утилізації, видалення, знешкодження і захоронення (п. 21 Порядку №2034).

Згідно п. 9 Порядку №2034, паспортизація відходів ведеться підприємствами з метою їх вичерпної ідентифікації та визначення оптимальних шляхів поводження з ними.

Паспортизація відходів передбачає складення і ведення паспортів відходів, паспортів місць видалення відходів, реєстрових карт об`єктів утворення, оброблення та утилізації відходів відповідно до державного класифікатора ДК 005-96 "Класифікатор відходів" та номенклатури відходів. Форми паспортів відходів та інструкції щодо їх ведення розробляються Мінприроди з участю інших заінтересованих центральних органів виконавчої влади і затверджуються ним за погодженням з МОЗ.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного припису, пунктом 8 позивача зобов`язано забезпечити місця чи об`єкти зберігання або видалення відходів спеціальним паспортом.

Аналіз наведеної вимоги та змісту положень Порядку №2034 дає підстави стверджувати, що спірним пунктом наведеного припису від позивача вимагається складення паспортів щодо всіх (невизначеного переліку) місць видалення відходів, так як складення такого документу як «паспорт місць зберігання відходів» означеним Порядком не передбачено.

За доводами позивача, які підтверджуються письмовими доказами, наявними у матеріалах справи, товариством здійснюється виключно утворення та тимчасове (менше одного року) зберігання відходів до передачі їх спеціалізованим підприємствам (звіти про утворення та поводження з відходами за 2018р.-2019р.; договір від 01.07.2015р. №11 Х18/НВ з додатковими угодами до нього, укладені позивачем (замовник) з ТОВ «Укрресурси-2011» (виконавець) від 01.07.2015р. про збирання та зберігання відходів замовника для передачі їх виконавцю на подальшу утилізацію чи видалення; договори позивача (замовник) з ТОВ «ТД Ітака» (виконавець) від 01.01.2018р. №33/18, від 02.01.2019р. №6/19 про надання послуг по захороненню відходів; акти здачі-приймання наданих послуг між позивачем та ТОВ «Укрресурси-2011», ТОВ «ТД Ітака» за 2018р.-2019р.).

Водночас суд зауважує на тому, що наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України від 14.01.1999 року №12 затверджено Інструкцію про зміст і складання паспорта місць видалення відходів.

Приписами розділу І наведеної Інструкції передбачено, що спеціальний паспорт місця видалення відходів (далі - МВВ) складається власником МВВ відповідно до цієї Інструкції. Дані паспорта МВВ, після його затвердження і присвоєння реєстраційного номера, вносяться до реєстру місць видалення відходів відповідно до Порядку ведення реєстру місць видалення відходів.

До місць видалення відходів прирівнюються місця довгострокового (понад 2 роки) зберігання відходів.

Отже, встановлена судом відсутність у позивача місць довгострокового зберігання відходів (понад 2 роки) позбавляє позивача обов`язку складати паспорти місць видалення відходів, що свідчить про неправомірність вимоги відповідача, викладеної у пункті 8 постанови №09.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити про те, що нечітке формулювання вимоги, вказаної у пункті 8 постанови (мовою оригіналу: «забезпечити місця чи об`єкти зберігання або видалення відходів спеціальним паспортом»), призводить до її неоднозначності та ускладнює виконання, у зв`язку із чим незрозуміло які саме дії позивача мали призвести до усунення виявлених порушень.

Відтак, нечітке формулювання волі суб`єкта владних повноважень у п. 8 припису від 11.03.2020 року №09 суттєво ускладнює її виконання товариством.

Відтак, пункт 8 припису №09 судом визнається протиправним, тому також підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При вирішенні спорів щодо правомірності рішень суб`єкта владних повноважень, необхідно враховувати, що відповідно до вимогст. 77 Кодексу адміністративного судочинства Україниобов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.

Проте у разі надання суб`єктом владних повноважень доказів, які свідчать, що спірне рішення є правомірним, позивач має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першоїст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що доводи позивача про незаконність спірного припису в частині вимог 4, 7, 8 не були спростовані відповідачем та знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, у зв`язку із чим суд задовольняє позов у повному обсязі.

Судові витрати розподілити згідно приписів ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства "Херсонський комбінат хлібопродуктів" (, 73024, м. Херсон, вул. Порт-елеватор, 5) до Державної екологічної інспекції у Херсонській області ( ; 73003, м. Херсон, провулок Козацький, 10) про визнання протиправними та скасування пунктів припису, задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати пункти 4, 7, 8 припису, виданого Державною екологічною інспекцією Кримсько-Чорноморського округу 11.03.2020 року за №09.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції у Херсонській області на користь Публічного акціонерного товариства "Херсонський комбінат хлібопродуктів" сплачений судовий збір у сумі 2102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп., шляхом безспірного списання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя С.В. Гомельчук

кат. 110000000