Справа № 826/24902/15
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2020-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Земляної Г.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості, Міністерства соціальної політики України про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості, Міністерства соціальної політики України, в якому просила:

- скасувати рішення Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості в частині нарахування допомоги по безробіттю у розмірі 544 грн.;

- зобов`язати Мінсоцполітики нарахувати допомогу по безробіттю з урахуванням страхового стажу;

- зобов`язати Кіровоградський міськрайонний центр зайнятості виплатити допомогу по безробіттю з урахуванням страхового стажу.

Позов обґрунтовано тим, що звернувшись із заявою про набуття статусу безробітного і отримання допомоги по безробіттю, позивач, як внутрішньо переміщена особа, яка не звільнилася з роботи на тимчасово окупованій території України, з огляду на неможливість продовження роботи за попереднім місцем проживання, подала письмову заяву про припинення трудових відносин, передбачену ч. 2 п. 4 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", яку на вимогу працівника Кіровоградського МЦЗ датувала 01 грудня 2014 року, тоді як фактично до Кіровоградського МЦЗ звернулась 27 травня 2015 року. Зазначено, що позивачу не було відомо про те, що інформація щодо дати 01 грудня 2014 року буде внесена до Єдиної інформаційно-аналітичної системи державної служби зайнятості та стане підставою для відмови у нарахуванні позивачу допомоги по безробіттю залежно від страхового стажу. Вказано, що у зв`язку з некомпетентністю працівника, особу якого не ідентифіковано, позивач, маючи великий стаж роботи, отримує мізерну допомогу по безробіттю.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року в задоволенні даного адміністративного позову - відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що оскільки за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страховий стаж позивача протягом 12 місяців, що передували реєстрації як безробітного, становив менше ніж 6 місяців, то згідно ч. 1 статті 22 Закону позивач мала право на отримання допомоги без урахування страхового стажу у мінімальному розмірі. Крім того, термін з дати звільнення з роботи до дати реєстрації позивача в центрі зайнятості перевищує один місяць, тому приписи ч. 1 статті 22 Закону в частині поважності причин перерви страхового стажу на неї не поширюються.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій вона просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. При цьому, доводи апеляційної скарги тотожні доводам позовної заяви.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Оскільки сторони до суду не з`явилися, справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 статті 229 КАС України.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 січня 2015 року позивач зареєструвалась в Управлінні праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кіровської районної у м. Кіровограді ради як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення Антитерористичної операції, визначивши місцем проживання адресу: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кіровської районної у м. Кіровограді ради від 29 січня 2015 року № (а.с. 16, 254).

27 травня 2015 року позивач звернулась до Кіровоградського МЦЗ за сприянням у працевлаштуванні, а 02 червня 2015 року їй надано статус безробітної і призначено допомогу по безробіттю з 09 червня 2015 року по 02 червня 2016 року згідно ч. 2, ч. 4 статті 22, ч. 2 статті 23 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", що підтверджується копіями персональної картки позивача від 27 травня 2015 року №00041 і додатку 2 до неї, витягу з наказів ПК №00041 (а.с. 240, 241, 250, 253).

Як вказано у додатку №3 до персональної картки позивача (а.с. 251, 252), період зайнятості позивача включає, зокрема, з 01 січня 2011 року по 01 грудня 2014 року; страховий стаж позивача - 17 років; страховий стаж за останні 12 місяців, що передують реєстрації - 0 місяців; кількість місяців, що передують реєстрації, протягом яких особа перебувала у трудових відносинах або займалась іншим видом діяльності згідно ч. 1 статті 4 Закону України "Про зайнятість населення" - 0. За даними Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування страхові внески сплачені до червня 2014 року (включно).

Допомога призначена у мінімальному розмірі, який становив 544 грн.

04 червня 2015 року позивач склала і надіслала Департаменту освіти молоді та спорту Донецької області нотаріально посвідчену письмову заяву, зареєстровану в реєстрі №447, в якій просила звільнити її з посади вчителя хімії Горлівської загальноосвітньої школи №55 за власним бажанням з 01 грудня 2014 року у зв`язку з переїздом до м. Кіровограда по причині проведення антитерористичної операції на території її постійного місця проживання в м. Горлівка, а також просила надіслати оригінал трудової книжки на її адресу у АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями заяви від 04 червня 2015 року, опису вкладення у цінний лист і фіскального чеку від 04 червня 2015 року (а.с. 255, 255 зворот).

З 03 червня 2016 року позивача знято з обліку у зв`язку з самостійним пошуком роботи і припинено виплату допомоги, що підтверджується копіями заяви позивача від 03 червня 2016 року, додатку 2 до персональної картки позивача від 27 травня 2015 року №00041 і витягу з наказів ПК №00041 (а.с. 239, 250, 253).

Однак, не погоджуючись з розміром призначеної допомоги, позивач звернулася до Кіровоградського МЦЗ із заявою про призначення допомоги, виходячи з її заробітку з урахуванням страхового стажу.

Листом Кіровоградського МЦЗ від 07 червня 2015 року №09-32/Г-13/08 (а.с. 6, 7) позивачу надана відповідь, в якій повідомлено причини призначення допомоги у мінімальному розмірі. Зокрема, відповідач зазначив, що термін з дати звільнення її з роботи до дати реєстрації в центрі зайнятості перевищує один місяць, у зв`язку з чим приписи ч.1 статті 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" в частині поважності причин перерви страхового стажу на неї не поширюються.

Крім того, представник позивача звертався до Мінсоцполітики із зверненням від 08 липня 2015 року (а.с. 8, 9), в якому просив зобов`язати Кіровоградський обласний центр зайнятості встановити позивачу допомогу по безробіттю з урахуванням її страхового стажу, посилаючись на неправильне трактування працівниками центру зайнятості законодавства України, що потягнуло прийняття невірних рішень. Відсутність відомостей у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування не є виною позивача. Територія, де працювала позивач, віднесена до тимчасово окупованих, крім цього позивачу не запропонували працевлаштування.

Листом Мінсоцполітики від 30 липня 2015 року №11526/о/14-15-18 (а.с. 10, 11) представнику позивача надано відповідь про відповідність розміру допомоги по безробіттю вимогам законодавства, в якій з посиланням на дані з Єдиної інформаційно-аналітичної системи державної служби зайнятості повідомлено, що позивач звільнилася з останнього місця роботи 01 грудня 2014 року за статтею 38 КЗпП України (поважні причини), а до центру зайнятості звернулася лише 27 травня 2015 року, тобто, майже через п`ять місяців після звільнення.

Представник позивача повторно звернулася до Мінсоцполітики із зверненнями від 07 вересня 2015 року (а.с. 12), в якому просила провести перерахунок допомоги, виходячи зі страхового стажу, з дати звернення по теперішній час. Заява обґрунтована тим, що через некомпетентність працівника центру зайнятості, який наказав датувати заяву строком раніше за дату звернення до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кіровської районної у м. Кіровограді ради - 29 січня 2015 року, тобто 01 грудня 2014 року.

Листом Мінсоцполітики від 08 жовтня 2015 року №573/18/153-15 (а.с. 13) представнику позивача надано відповідь, в якій вказано на п.3 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року №198, щодо заповнення працівником центру зайнятості в Єдиній інформаційно-аналітичній системі державної служби зайнятості персональної картки, а також на положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" щодо права на судовий захист і вирішення спорів судом.

Не погоджуючись з такими рішеннями та діями відповідачів, вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася до суду з даним позовом.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття та, зокрема, правовідносини, що стосуються призначення вцілому та визначення мінімального розміру допомоги по безробіттю застрахованій особі визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 02 березня 2000 року №1533-III.

Так, статтею 22 цього Закону України (у редакції, чинній на час призначення позивачу допомоги по безробіттю) встановлено умови та тривалість виплати допомоги по безробіттю.

Згідно частини 1 статті 22 Закону №1533-III право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (абз. 1).

Право на допомогу по безробіттю зберігається у разі настання перерви страхового стажу з поважних причин, якщо особа протягом місяця після закінчення цієї перерви зареєструвалась в установленому порядку в державній службі зайнятості як безробітна (абз. 2).

Поважною причиною є, зокрема, періоди зайнятості на тимчасово окупованій території України чи в районах проведення антитерористичної операції, що за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування не підтверджуються сплатою єдиного внеску (абз. 6).

Частиною 2 цієї статті визначено, що застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців або звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених статтею 37, пунктами 3, 4, 7 і 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України, особи, зазначені у частині другій статті 6 цього Закону, особи, зазначені в абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", мають право на допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі.

Згідно ч.1, 3 статті 23 Закону №1533 застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 22 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу).

Допомога по безробіттю особам, зазначеним у частині другій статті 22 цього Закону, виплачується у мінімальному розмірі, який встановлюється правлінням Фонду.

Абзацом 2 ч. 4 статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року №1706-VII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що зареєстрована (взята на облік) внутрішньо переміщена особа, яка не звільнилася з роботи (не припинила інший вид зайнятості), у разі неможливості продовження роботи (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття може припинити трудові відносини, надавши нотаріально посвідчену письмову заяву про припинення працівником трудових відносин з підтвердженням того, що ця заява таким громадянином надіслана роботодавцю рекомендованим листом (з описом вкладеної до нього такої заяви).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач звернулася до центру зайнятості 27 травня 2015 року й протягом 12 місяців, що передували реєстрації позивача як безробітної, за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вона мала страховий стаж менше 6 місяців, тому згідно вимог ч. 2 статті 22 Закону №1533 вона мала право на допомогу по безробіттю лише у мінімальному розмірі, який на підставі ч. 3 статті 23 цього Закону і був їй призначений.

При цьому, норма аб.2 ч.1 статті 22 Закону №1533 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки позивач звернулася до центру зайнятості поза межами місячного періоду після закінчення перерви страхового стажу з поважних причин (період зайнятості на тимчасово окупованій території України чи в районах проведення антитерористичної операції, що за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування не підтверджуються сплатою єдиного внеску).

Колегія суддів також зауважує, що копія матеріалів справи про нарахування позивачу допомоги по безробіттю, у складі якої знаходиться заява позивача від 04 червня 2015 року про звільнення (а.с. 239-255), не містить жодних фактичних даних, які б підтверджували посилання позивача на некомпетентність працівника відповідача, який, начебто, примушував її до вчинення певних дій, а саме до зазначення у заяві від 04 червня 2015 року датою свого звільнення 01 грудня 2014 року. В той же час, як вірно зазначено судом першої інстанції, дана заява складена позивачем у присутності приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу Ваврентович В.І., яка встановила особу позивача та перевірила її дієздатність, що дає суду підстави для висновку про вільне волевиявлення позивача.

Крім того, суд наголошує на тому, що в позові сама позивач зазначила про отримання трудової книжки з підприємства у квітні 2014 року із записом про звільнення із займаної посади за підписом керівництва "ДНР", а також у довідці Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кіровської районної у м. Кіровограді ради від 29 січня 2015 року № зазначено про переміщення позивача з тимчасово окупованої території (району ведення антитерористичної операції) до м. Кіровограда відбулося 18 червня 2014 року, що спростовує можливість фактичної зайнятості позивача на тимчасово окупованій території України (районі проведення антитерористичної операції) протягом 12 місяців, які передували реєстрації позивача як безробітної.

Таким чином, доводи позивача, наведені ним у позовній заяві та підтримані в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а досліджені докази дають підстави для висновку про те, що призначення позивачу допомоги по безробіттю у мінімальному розмірі відповідає дійсним обставинам справи і вимогам Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", тому суд не вбачає підстав для висновку про допущення відповідачем 1 їх порушення.

Щодо частини позовних вимог до Міністерства соціальної політики України, то колегія суддів зазначає, що відповідно до пп. 22 п. 4 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №423, Мінсоцполітики відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний нагляд у сферах загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності у частині забезпечення відповідності законодавству рішень правлінь Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття та Фонду соціального страхування, погоджує структуру органів зазначених фондів, граничну чисельність працівників, схеми їх посадових окладів, видатки на адміністративно-господарські витрати фондів.

Проте, повноважень щодо нарахування допомоги по безробіттю у Мінсоцполітики не має, тому вимога про зобов`язання відповідача 2 нарахувати позивачу допомогу по безробіттю з урахуванням страхового стажу задоволенню не підлягає.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості, Міністерства соціальної політики України про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Отже при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 15 грудня 2020 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Г.В. Земляна

Є.І. Мєзєнцев