Справа № 520/10729/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

10.12.2020 р. справа №520/10729/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., за участі: секретаря судового засідання - Стрєлка О.В., представника позивача - Стриж Л.А., представника відповідача - Саєнко Л.І., розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

ОСОБА_1
до Головного управління ДПС у Харківській області
проскасування правових актів індивідуальної дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом заявник, платник) у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) про: 1) визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області №001773305 від 26.12.2019р.; 2) визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області №001783305 від 26.12.2019р.; 3) визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області №001763305 від 26.12.2019р.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що не отримував доходу у формі інвестиційного прибутку і тому не повинен виконувати податкового обов`язку за подією отримання коштів від ТОВ "КУА "Фінекс-Капітал" у сумі 5.305.205,00грн.

Відповідач, Головне управління Державної податкової служби у Харківській області (далі за текстом контролюючий орган, податковий орган, адміністративний орган, владний суб`єкт, ГУ, Управління) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що проведений захід податкового контролю показав на вчинення особою податкового правопорушення за рахунок отримання доходу (інвестиційного прибутку), з якого не сплачені податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, та про який не подано декларацію про майновий стан і доходи.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Податковою адресою заявника у розумінні ст.45 Податкового кодексу України є Харківська область, місто Харків, вул. Садова (колишнє найменування Чубаря), б.№15, кв.№10 (а.с.10).

Докази зміни податкової адреси у матеріалах справи відсутні.

Заявник мав правовий статус одного із засновників ТОВ «КУА «Фінекс-Капітал» (ідентифікаційний код 34333275; далі за текстом Товариство) і протягом 4 кварталу 2016р. одержав від цього суб`єкта господарювання платіж на суму 5.305.205,00 грн.

Ці обставини визнані учасниками справи у порядку ч.1 ст.78 КАС України.

Товариством за цією подією було складено податковий розрахунок з податку на доходи фізичних осіб за формою 1-ДФ, але заявник декларації з податку на доходи фізичних осіб до контролюючого органу не подавав (а.с.141-142).

Контролюючим органом було складено запит від 10.06.2019р. №28632/10-20-40-57-06-22, який був направлений на адресу Товариства з приводу підстав для ініціювання переказу коштів у власність заявника. (а.с.144).

Відповідь була надана листом Товариства від 18.06.2019р. №1806, якою підтверджено факт виплати коштів та зазначено, що виплата здійснювалась у межах договору від 16.05.2016р. стосовно продажу заявником частки у розмірі 50% статутного капіталу Товариства. (а.с.145)

14.01.2019р. контролюючим органом було складено письмовий запит №272/К/20-40-57-06-22, котрий був направлений на податкову адресу заявника і повернутий контролюючому органу за закінченням терміну зберігання - 19.03.2019 (а.с.146-148).

Доказів оскарження платником податків дій контролюючого органу з приводу складання означеного запиту в адміністративному або судовому порядку матеріали справи не містять.

22.08.2019р. контролюючим органом було видано наказ №5919 з приводу призначення документальної позапланової невиїзної перевірки заявника з питань виконання податкового обовязку з податку на доходи фізичних осіб і військового збору у період 01.01.2016р.-31.12.2016р. (а.с.149).

Датою початку проведення перевірки було визначено 15.10.2019р.

Разом із повідомленням №839 від 22.08.2019р. та повідомленням №10267/К/20-40-13-05-16 копія згаданого наказу були направлені контролюючим органом за належною податковою адресою заявника, але 04.10.2019р. повернуті без вручення у звязку із закінченням терміну зберігання.

Доказів оскарження платником податків означеного наказу або дій контролюючого органу з приводу проведення перевірки в адміністративному або судовому порядку матеріали справи не містять.

28.10.2019р. контролюючим органом було складено акт №532/20-40-33-05-07/ НОМЕР_1 (далі за текстом - Акт). (а.с.155-168).

Цей Акт був направлений контролюючим органом за належною податковою адресою заявника, але 09.12.2019р. повернутий установою поштового зв`язку без вручення у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

У тексті Акту викладені судження контролюючого органу про вчинення особою низки податкових правопорушень, а саме порушення вимог пп. 168.1.3 п. 168.1 ст. 168 та пп. 170.2.6 п. 170.2 ст. 170, п.п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 954 936,90 грн. та військового збору на суму 79578,08 грн., а також не подано декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік, чим порушено вимоги п. 49.1, п. 49.2, пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49, пп. 168.1.3, п. 168.1 ст. 168, пп. 170.2.6, п. 170.2 ст. 170, пп. 176.1 "в п. 176.1 ст. 176, п. 179.1 ст.179 Податкового кодексу України внаслідок отримання платником у 2016 році інвестиційного доходу у загальній сумі 5.205.205,00грн., за яким відсутні витрати.

26.12.2019р. з посиланням на Акт контролюючим органом були видані податкові повідомлення-рішення: № про застосування 170,00грн. штрафу за неподачу документу обов`язкової податкової звітності з податку на доходи фізичних осіб за 2016р.; №001773305 про визначення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 1.193.671,13грн. (основний платіж 954.936,90грн.; штраф 238.734,23грн.); №001783305 про визначення грошового зобов`язання з військового збору у загальному розмірі 99.472,60грн. (основний платіж 79.578,08грн.; штраф 19.894,52грн.) (а.с.170-175).

Не погодившись із правомірністю владного волевиявлення адміністративного органу з приводу самостійного визначення грошового зобовязання платника податків, заявник ініціював даний спір.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

З 01.01.2011р. суспільні відносини з приводу здійснення контролюючими органами контролю за дотриманням податкової дисципліни унормовані, насамперед, приписами ст.ст.73-86 Податкового кодексу України.

Отримавши інформацію від ТОВ «КУА «Фінекс-Капітал» (ідентифікаційний код 34333275; далі за текстом Товариство) про виплату заявникові протягом 4 кварталу 2016р. - 5.305.205,00грн. контролюючий орган цілком правомірно склав запит від 14.01.2019р. №272/К/20-40-57-06-22.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України окружний адміністративний суд зважає на правовий висновок постанови Верховного Суду від 24.06.2020р. у справі №826/7436/18, де указано, що використання податкової інформації як привід для направлення письмового запиту платнику податків є правомірним.

Означений запит було направлено контролюючим органом з повідомленням про вручення за правильною податковою адресою заявника.

Розглядаючи спір, суд також бере до уваги, що у силу спеціального правила ст.ст.42 і 45 Податкового кодексу України платник податків вважається обізнаним з усіма письмовими документами платника податків у разі направлення таких документів на податкову адресу платника поштовим відправленням із повідомленням про вручення.

Як достеменно установлено судом, у спірних правовідносинах контролюючим органом дотримана ця вимога закону, у той час як платник податків без достатніх поза розумним сумнівом пояснень та без існування вагомих причин не забезпечив створення умов для власної обізнаності із рішеннями контролюючого органу, хоча не міг не усвідомлювати об`єктивної потреби у цьому.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України окружний адміністративний суд зважає на правовий висновок постанови Верховного Суду від 20.10.2020р. по справі №140/30/20, де указано, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.

Відтак, заявника слід визнати належно поінформованим і про письмовий запит контролюючого органу, і про видання наказу з приводу призначення перевірки.

Жодних документів заявник до контролюючого органу для проведення перевірки не надав.

Водночас із цим, згідно з абз.1 п.п.44.6 ст.44 Податкового кодексу України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 22.06.2020р. у справі №520/4539/19 підтвердження доводу контролюючого органу про ненадання платником документів до перевірки згідно з абз.1 п.44.6 ст.44 Податкового кодексу України позбавляє такі документи юридичної сили у якості доказів господарських операцій.

Тому в аспекті фактичних обставин даного конкретного спору слід вважати відсутніми документи про понесення заявником будь-яких витрат на придбання у власність частки у 50% статутного капіталу Товариства.

До того ж з приводу документів на підтвердження витрат особи суд ураховує, що положеннями Податкового кодексу України не надано чіткого та однозначного визначення як доходів, так і витрат.

Указаний стан правового регламентування згідно з ч.6 ст.7 КАС України зумовлює виникнення правової підстави для застосування норм суміжного законодавства, а саме: положень Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та норм Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 ''Витрати'' (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999р. №318; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.01.2000р. за №27/4248).

Так, відповідно до пунктів 6, 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 ''Витрати'' (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999р. №318; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.01.2000р. за №27/4248) витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Вирішуючи спір, суд повторює, що оскільки нормами Податкового кодексу України не надано чіткого та поза розумним сумнівом достатньо конкретизованого визначення ані терміну «прибуток», ані суміжному терміну «дохід», то суд вважає за можливе керуватись у даному питанні нормами Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно ж до змісту ст. 1 згаданого закону доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників); витрати - зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками); активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому; зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

З приписів наведеної норми закону чітко і безумовно слідує, що для обрахунку показника розміру доходу особи обов`язково належить з`ясувати як вартість активу, котра залежить від умов конкретної господарської операції, так і розмір зобов`язань та вимушеність їх виникнення, а також існування причинно-наслідкового зв`язку між подією понесенням витрат і ймовірністю (вірогідністю) одержання доходу унаслідок настання цієї події.

Суд відмічає, що превалювання сутності над формою (операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми), як один із принципів бухгалтерського обліку, закріплений в статті 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", та відповідає сутності податкового обліку, який відповідно до частини другої статті 3 цього Закону ґрунтується на даних бухгалтерського обліку».

Зважаючи на зміст наведених норм матеріального права і застосовуючи правило юридичної визначеності як невід`ємний елемент запровадженого ст.8 Конституції України верховенства права, суд доходить до переконання про те, що до складу витрат учасника суспільних відносин платника податків можуть бути віднесені виключно ті кошти, легальність джерел походження яких не викликає вагомих сумнівів.

Тому на виконання приписів ст. 9 КАС України у цілях установлення об`єктивної істини у спорі суд витребував у учасників справи документи та письмову інформацію про майновий стан заявника протягом 2006-2008 років.

Доказів легального набуття у власність коштів у розмірі 7.500.000,00грн. (що дорівнює частці у 50% статутного капіталу Товариства) заявник до суду не подав.

Відтак, доводи заявника про понесення витрат на набуття у власність частки у 50% статутного капіталу Товариства спростовуються як змістом п.п.44.6 ст.44 Податкового кодексу України, так і відсутністю доказів отримання протягом 2006-2008 років доходу у такому розмірі.

Продовжуючи розгляд справи, суд зважає, що правила обчислення податку на доходи фізичних осіб від проведення господарських операцій з обороту інвестиційних активів визначені приписами розділу IV Податкового кодексу України.

Так, за визначенням п.п.162.1.1 ст.162 Податкового кодексу України платниками податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Згідно з п.п.163.1 ст.163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є:

163.1.1. загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; 163.1.2. доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); 163.1.3. іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Відповідно до п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

За правилом п.п.164.1.3 ст.164 Податкового кодексу України загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 цього Кодексу.

Як то передбачено п.п.164.2.9 ст.164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються інвестиційний прибуток від проведення платником податку операцій з цінними паперами, деривативами та корпоративними правами, випущеними в інших, ніж цінні папери, формах, крім доходу від операцій, зазначених у підпунктах 165.1.40 і 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.

У силу п.п.168.1.1 ст.168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

У розумінні п.п.14.1.180 ст.14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Пунктом 168.3 ст.168 Податкового кодексу України передбачено, що розрахунок податкових зобов`язань з оподатковуваного доходу платника податку, нарахованого у джерела його виплати, проводиться податковим агентом (у тому числі роботодавцем, органами Пенсійного фонду України).

Підпунктом 170.2.1 ст.170 Податкового кодексу України визначено, що облік загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами ведеться платником податку самостійно, окремо від інших доходів і витрат. Для цілей оподаткування інвестиційного прибутку звітним періодом вважається календарний рік за результатами якого платник податку зобов`язаний подати річну податкову декларацію, в якій має відобразити загальний фінансовий результат (інвестиційний прибуток або інвестиційний збиток), отриманий протягом такого звітного року.

Отже, за загальним правилом саме громадянин (тобто заявник у справі) має самостійно вести власний та окремий облік загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами.

Виключення із названого загального правила складає випадок за п.170.2.9 ст.170 Податкового кодексу України, де указано, що податковим агентом платника податку, який здійснює операції з інвестиційними активами з використанням послуг професійного торговця цінними паперами, включаючи банк, є такий професійний торговець. Податковий агент під час кожного нарахування платнику інвестиційного прибутку нараховує (утримує) податок за ставкою, визначеною підпунктом 167.5.1 пункту 167.5 статті 167 цього Кодексу, та сплачує (перераховує) утриманий податок до бюджету під час кожного нарахування такого доходу, що не звільняє платника податку від подання річної податкової декларації при отриманні ним доходу, зазначеного у цьому пункті.

Оскільки дана норма закону є нерелевантною до спірних правовідносин, то суду належить керуватись як положеннями п.п.168.2.1 ст.168 Податкового кодексу України, відповідно до якого платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов`язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів, так і положеннями п.п.170.2.1 ст.170 Податкового кодексу України, згідно з яким облік загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами ведеться платником податку самостійно, окремо від інших доходів і витрат.

При цьому, суд зважає, що і п.п.168.2.1 ст.168 Податкового кодексу України, і п.п.170.2.1 ст.170 Податкового кодексу України покладають обов`язок ведення обліку фінансових результатів господарських операцій з обігу інвестиційних активів на фізичну особу громадянина резидента.

Доводи заявника про протилежне з викладених вище міркувань слід визнати юридично неспроможними.

Відповідно до п.п.170.2.2 ст.170 Податкового кодексу України інвестиційний прибуток розраховується як позитивна різниця між доходом, отриманим платником податку від продажу окремого інвестиційного активу з урахуванням курсової різниці (за наявності), та його вартістю, що визначається із суми документально підтверджених витрат на придбання такого активу з урахуванням норм підпунктів 170.2.4 - 170.2.6 цього пункту (крім операцій з деривативами).

Згідно з п.п.170.2.6 ст.170 Податкового кодексу України до складу загального річного оподатковуваного доходу платника податку включається позитивне значення загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами за наслідками такого звітного (податкового) року. Загальний фінансовий результат операцій з інвестиційними активами визначається як сума інвестиційних прибутків, отриманих платником податку протягом звітного (податкового) року, зменшена на суму інвестиційних збитків, понесених платником податку протягом такого року.

Оскільки доводи заявника (тобто підстави позову) полягають виключно у порушенні процедури проведення перевірки та у неврахуванні контролюючим органом документів про витрати з набуття громадянином у власність інвестиційного активу, а проведеним судовим розглядом ці доводи в частині процедури призначення перевірки та сповіщення платника про результати перевірки повністю спростовані, у силу п.44.6 ст.44 Податкового кодексу України не подані до податкової перевірки документи не мають юридичного значення у якості доказів в межах податкового спору про грошовий розмір податкового обов`язку, доказів отримання громадянином у власність протягом 2006-2008 років коштів у розмірі 7.500.000,00грн. (що дорівнює частці у 50% статутного капіталу Товариства) матеріали справи не містять, то слід визнати відсутніми підстави для кваліфікації у якості протиправного управлінського волевиявлення контролюючого органу з приводу самостійного визначення податкового зобов`язання заявника з податку на доходи фізичних осіб у розмірі - 954.936,90грн.

При цьому, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України суд зважає на правові висновки постанови Верховного Суду від 20.12.2019р. у справі №820/3914/17, де указано: 1) саме по собі порушення процедури прийняття акту адміністративного органу може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що таке порушення вплинуло або могло вплинути на правильність оскаржуваного рішення; 2) певні дефекти адміністративного акту можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі); 3) саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом; 4) виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття; 5) дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним; 5) стосовно процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність; 6) у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акту адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості; 7) ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; 8) межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття; 9) така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №804/639/18.

Відтак, суд визнає юридично неспроможними доводи заявника про порушення контролюючим органом процедури проведення перевірки та про те, що у спірних правовідносинах ТОВ "КУА "Фінекс-Капітал" виступав податковим агентом платника щодо інвестиційного прибутку, оскільки у згаданого суб`єкта була відсутня об`єктивна можливість розрахунку податку на доходи позивача у спірних правовідносинах.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що правила справляння військового збору визначені приписами п. 16-1 Підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, де указано, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. 1.1. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. 1.2. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. 1.3. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. 1.4. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. 1.5. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. 1.6. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Отже, заниження приватною особою показника доходу у цілях справляння податку з доходів фізичних осіб автоматично та безальтернативно означає і заниження військового збору.

Тому, недоплата військового збору за епізодом відтвореного у тексті Акту порушення податкової дисципліни складає - 79.578,08 грн.

Згідно з ст. 123 Податкового кодексу України штраф за заниження військового збору за цими епізодом складає - 19.894,54грн. (79578,08грн. * 25% = 19894,52 грн.)

Стосовно епізоду застосування 170,00 грн. штрафу за неподання декларації про майновий стан і доходи за 2016р. суд зазначає, що відповідно до положень п. 179.1 ст. 179 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

У силу положень п. 120.1 ст. 120 Податкового кодексу України у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту 49.2 статті 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, платежі, контроль за сплатою яких покладено на контролюючі органи, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

У ході розгляду справи заявник визнав обставини отримання від Товариства у 4 кварталі 2016р. - 5.305.205,00грн.

Отже, заявником безумовно було отримано дохід, котрий безвідносно до спірної події отримання інвестиційного прибутку, підлягав декларуванню в документах обов`язкової податкової звітності.

Заявник податкового обов`язку у цій частині не виконав.

Тому цілком правомірно був притягнутий до юридичної відповідальності у вигляду штрафу розміром 170,00грн.

Оскільки фактично єдиними доводом заявника є порушення контролюючим органом процедури призначення та проведення податкової перевірки в умовах необізнаності платника, то суд змушений повторно наголосити на правовому висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 20.10.2020 р. по справі №140/30/20 і полягає в тому, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.

Критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом подано докази відповідності закону оскарженого рішення (діяння), а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично неправильними та фактично необґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскаржених рішень, оскільки у силу спеціального правила ст.ст.42 і 45 Податкового кодексу України заявник вважається обізнаним із фактом призначення податкової перевірки, а у силу спеціального правила п.п.44.6 ст.44 Податкового кодексу України неподані заявником до перевірки документи про видатки вважаються відсутніми.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини події з`ясував з достатньою повнотою, скоєне діяння кваліфікував правильно, норму закону визначив належну, положення цієї норми права витлумачив вірно, унаслідок чого міра застосованої юридичної відповідальності узгоджується із характером, змістом та наслідками вчиненого особою протиправного діяння.

Відсутність порушеного суб`єктивного права (ущемленого охоронюваного законом інтересу) є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

З цих міркувань усі доводи заявника з приводу процедури адміністративного оскарження спірних правових актів індивідуальної дії жодного юридичного значення не мають, адже і рішення ДПС України про продовження розгляду адміністративної скарги, і рішення ДПС України за результатами розгляду адміністративної скарги були прийняті вчасно і вчасно ж були направлені платнику податків.

Обставини подальшого фізичного отримання заявником цих рішень і хронологічно, і юридично не входять до кола юридично значимих факторів в аспекті відповідності закону оскаржених податкових повідомлень - рішень, позаяк є майбутнім продовженням перебігу подій.

Доказів втрати юридичної сили цими рішеннями заявником до суду не подано.

Вимог до ДПС України заявником не заявлено і тому ДПС України не є учасником даного спору.

Отже, ці доводи на увагу суду не заслуговують.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч. 3. ст. 243 КАС України 16 грудня 2020 року; підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя Сліденко А.В.