Справа № 380/5432/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/5432/20 пров. № А/857/12093/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Михальської М.Р.,

представника позивача Пилипця І.Ю.,

представника відповідача Пазиняк Г.Я.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) про визнання протиправними та скасування постанов,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Сподарик Н.І.,

час ухвалення рішення 18:12:22,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

13 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів), в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) № 51745590 від 29 травня 2020 року про стягнення виконавчого збору в сумі 4228,45 дол. США та 365,40 грн; визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) № 62276205 від 05 червня 2020 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що постанова про стягнення виконавчого збору в розмірі 10% від суми, яка підлягає стягненню є протиправною, так як стягнення виконавчого збору повинно здійснюватися згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла станом на 05 жовтня 2016 року по 28 серпня 2018 року, тобто в межах 10% від суми, яка була фактично стягнута. Щодо постанови про відкриття виконавчого провадження від 05 червня 2020 року № 62276205, то така винесена всупереч вимог п.8 Розділу ІІІ Інструкції № 512/5, оскільки така мала бути винесена не пізніше 01 червня 2020 року. Окрім того, стверджує, що протиправність оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження від 05 червня 2020 року № 62276205 перш за все пов`язана з протиправністю постанови про стягнення виконавчого збору від 29 травня 2020 року в частині суми виконавчого збору.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) № 51745590 від 29 травня 2020 року про стягнення виконавчого збору в сумі 4228,45 дол. США та 365,40 грн. Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) про відкриття виконавчого провадження № 62276205 від 05 червня 2020 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при відкритті виконавчого провадження зазначалася сума виконавчого збору, який був сплачений, а зміна Закону України «Про виконавче провадження» не може погіршувати права позивача і покладати додатковий тягар щодо повторної сплати виконавчого збору. Також, передача виконавчого провадження із одного відділу виконавчої служби до іншого не несе обов`язку додаткового стягнення виконавчого збору, крім цього, підсумувавши суми сплати за основним боргом і суми визначені у постанові від 29 травня 2020 року є свідченням подвійного, а то і більшого стягнення виконавчого збору. Постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 29 травня 2020 року на підставі заяви банку містить інформацію про сплачену суму основного боргу і містить суму виконавчого збору сплаченого позивачем, і при винесені постанови про стягнення виконавчого збору таке не враховано державним виконавцем, що свідчить про неналежне виконання обов`язків суб`єктом владних повноважень.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Залізничний відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення із винесенням відповідної постанови. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору (не пізніше наступного робочого дня) з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) є те, що виконавчий збір не стягнуто. Відтак дії виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору є правомірними. Також, зазначає, що постанова про стягнення виконавчого збору у встановлені законом строки не оскаржувалася.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що висновки суду першої інстанції є вірними та обгрунтованими. Щодо тверджень про не оскарження постанови про стягнення виконавчого збору у встановлені законом строки вказує, що про існування постанови дізнався 01 липня 2020 року зі слід державного виконавця на звернення про надання інформації, та вказана постанова так і не була вручена позивачу.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, в своїх поясненнях покликався на доводи в ній викладені.

Представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 13 січня 2016 року Залізничним районним судом м. Львова ухвалено рішення в цивільній справі № 466/655/15-ц, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» заборгованість за кредитним договором №АА 330020 від 05 лютого 2008 року сумі 42284,59 доларів США, у т.ч. сума основного боргу кредиту - 37857,86 доларів США, сума прострочених процентів за користування кредитом - 3773 доларів США, пеня за прострочення заборгованості кредиту - 653,73 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн. Вказаним рішенням задоволено вимоги майнового характеру. Рішення набрало законної сили 11 березня 2016 року.

14 березня 2016 року Залізничним районним судом м. Львова видано виконавчий лист у справі за № 466/655/15-ц.

27 квітня 2016 року державним виконавцем Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Кушик Й.М. винесена постанова про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 365,40 грн (том 1 а.с.88).

23 червня 2016 року державним виконавцем Кушик Й.М. Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області на підставі виконавчого листа у справі за № 466/655/15-ц винесена постанова у виконавчому провадження № 50889114 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у сумі 97,70 грн (том 1 а.с.87).

23 червня 2016 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV - направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби (том 1 а.с.82).

27 липня 2016 року державним виконавцем Кичмою С.І. Личаківського ВДВС м. Львова відкрито виконавче провадження № 51745590 за виконавчим листом у справі за № 466/655/15-ц(том 1 а.с.50).

19 вересня 2016 року державним виконавцем Личаківського ВДВС м. Львова Кичмою С.І., після встановлення місця роботи ОСОБА_1 винесено постанову згідно якої вирішено з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику проводити утримання в розмірі 20% заробітної плати по всім виконавчим документам до погашення заборгованості, яка становить 1092482,19 грн та пропорційно до суми заборгованості стягнути виконавчий збір у сумі 365,40 грн та витрати в розмірі 114,25 грн (одноразово) (том 1 а.с.51).

12 листопада 2018 року державним виконавцем Личаківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Гармадій Ю.Т. винесена постанова про передачу виконавчого провадження до Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області у зв`язку з тим, що згідно відмітки у виконавчому документі боржник проживає за адресою АДРЕСА_1 , що за територіальністю відноситься до Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області. У постанові від 12 листопада 2018 року зазначено, що «Згідно матеріалів виконавчого провадження за постановою від 19 вересня 2016 року ВП №51745590 стягнуто з доходів боржника кошти основного боргу за виконавчим документом в загальній сумі 7 785,82 грн., виконавчий збір та витрати є сплачені.» (том 1 а.с.52-53).

27 листопада 2018 року державним виконавцем Залізничного ВДВС м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Стасулою Р.М. винесено постанову про прийняття виконавчого провадження ВП № 51745590(том 1 а.с.206).

Згідно відповіді № від 07 грудня 2018 року Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце праці, боржник ОСОБА_1 отримує доходи у ТзОВ «Лембергбуд».

03 січня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника(том 1 а.с.209-210).

01 квітня 2020 року державним виконавцем скеровано в Пустомитівський РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) доручення щодо опису арештованого майна боржника, а саме будинку АДРЕСА_2 (том 1 а.с.239).

Згідно розпорядження від 04 квітня 2019 року № 51745590 на користь стягувача ПАТ «Кредобанк» перераховано з місяця праці позивача - 2072,30 грн; згідно розпорядження від 14 травня 2019 року № 51745590 перераховано 982,10 грн, згідно розпорядження від 01 серпня 2019 року № 51745590 перераховано 2439,34 грн, згідно розпорядження від 30 жовтня 2019 року № 51745590 - 2270,43 грн та виконавчого збору на користь держави - 227,04 грн, згідно розпорядження від 24 грудня 2019 року № 51745590 перераховано 2129,45 грн, згідно розпорядження від 11 лютого 2020 року № 51745590 перераховано 2347,90 грн; згідно розпорядження від 27 травня 2020 року № 51745590 на користь держави перераховано 2401,29 грн виконавчого збору(том 1 а.с.218-220, 226-227, 246).

Відповідно до платіжних доручень від 04 лютого 2020 року ТзОВ «Лембергбуд» скерувало на користь стягувача ПАТ «Кредобанк» - 816,50 грн, 28 лютого 2020 року - 1143,10 грн, 01 квітня 2020 року - 1258,19 грн кошти, які стягувались згідно виконавчого провадження № 51745590(том 1 а.с.248-250).

30 квітня 2020 року ПАТ «Кредобанк» звернувся із заявою до Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у якому просить повернути виконавчий документ виконавчий лист № 466/655/15-ц від 14 березня 2016 року виданий Залізничним районним судом м. Львова про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь Банку та закінчити виконавче провадження з його виконання (том 1 а.с.241).

29 травня 2020 року Залізничний відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) виніс постанову № 51745590 про стягнення виконавчого збору у розмірі 4228,45 дол. США та 365,40 грн(том 1 а.с.39).

Також, 29 травня 2020 року на підставі заяви ПАТ «Кредобанк» Залізничний відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) керуючись п.1 ч.1 ст.37 Законом України «Про виконавче провадження» постановою повернув виконавче провадження. Пунктом 2 вказаної постанови головний державний виконавець Пазиняк Г.Я. постановив постанову про стягнення з боржника виконавчого збору ВП № 51745590 та постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій винести в окреме провадження (том 1 а.с.16).

05 червня 2020 року державним виконавцем Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Пазиняк Г.Я. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62276205 на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 29 травня 2020 року за № 51745590 (том 1 а.с.15).

Також, 05 червня 2020 року державним виконавцем Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Пазиняк Г.Я. винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 62276205 у сумі 169 грн(том 1 а.с.70).

05 червня 2020 року державним виконавцем Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Пазиняк Г.Я. керуючись ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про арешт майна боржника(том 1 а.с.72).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 1 ч. 2 цієї ж статі виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно норм ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV (далі Закон №606-ХІV)(в редакції чинній до 05 жовтня 2016 року) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Відповідно до ч. 3 вищевказаної статті постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Статтею 27 Закону № 1404-VIII (в редакції чинній з 02 червня 2016 року по 28 серпня 2018 року) визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувану за виконавчим документом.

Згідно із ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 27 та ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII (в редакції чинній з 28 серпня 2018 року) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1,2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Спірні правовідносини існували в періоди різних редакцій Закону України «Про виконавче провадження», а тому розмір виконавчого збору становить: у період до 02 червня 2016 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню; у період з 02 червня 2016 року до 28 серпня 2018 року - 10 відсотків фактично стягнутої суми; у період після 28 червня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

З вищевказаного слідує, що у періоди існування правопорушення позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась двічі.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 pоку у справі №1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що: За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституція України, закріпивши ч. 1 ст. 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Колегія суддів зазначає, що норми ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», що були чинними на час існування спірних правовідносин в період до 28 серпня 2018 року зменшували відповідальність ОСОБА_1 , як боржника, в порівнянні з нормами ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», які були чинними з 28 серпня 2018 року.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 , повинен визначатися нормою ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції чинній до 28 серпня 2018 року.

З матеріалів справи слідує, що 27 липня 2016 року державним виконавцем Кичма С. І. Личаківського ВДВС м. Львова відкрито виконавче провадження № 51745590 за виконавчим листом у справі за № 466/655/15-ц(том 1 а.с.50).

Також, 19 вересня 2016 року в межах виконавчого провадження № 51745590 державним виконавцем Кичмою С. І. відповідно до ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову згідно якої вирішено з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику проводити утримання в розмірі 20% заробітної плати по всім виконавчим документам до погашення заборгованості, яка становить 1092482,19 грн та пропорційно до суми заборгованості стягнути виконавчий збір у сумі 365,40 грн та витрати в розмірі 114,25 грн(одноразово) (том 1 а.с.51).

За період здійснення виконавчого провадження № 51745590 проводились відрахування у розмірі 20% із доходів ОСОБА_1 , які отримувались за час перебування у трудових відносинах із ТзОВ «Тисей» (м. Львів, вул. Ковельска, 9) та ТзОВ «Лембергбуд» (м. Львів, вул. Грунтова, 5).

З наявного в матеріалах справи звіту про здійснені відрахування та виплати ТзОВ «Тисей» слідує, що за період з 01 вересня 2016 року по 01 січня 2018 року із доходів ОСОБА_1 проведено відрахувань за виконавчим документом № 462/5739/15-ц від 14 березня 2016 року на суму 8265,41 грн (том 1 а.с.100-102).

Довідкою ТзОВ «Лембергбуд» від 08 липня 2020 року № 1/07072020 підтверджується, що із заробітної плати, яка отримувалась позивачем за поточним місцем роботи, зокрема за період з 01 січня 2019 року по 30 квітня 2020 року, проведено відрахувань по вищевказаному виконавчому провадженні на суму 15686,35 грн (том 1 а.с.17).

Загалом із доходів ОСОБА_1 проведено відрахувань на суму 23951,76 грн.

Згідно із п. 7 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до Закону №1404-VIII від 02 червня 2016 року.

Статтею 13 Закону №1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що прийняття державним виконавцем певного процесуального акту, який має індивідуальний та самостійний характер, підпадає під поняття "виконавча дія".

Прийняття відповідачем оскаржуваної постанови від 29 травня 2020 року є окремою виконавчою дією, яка вчинена після 05 жовтня 2016 року, тобто після набрання чинності новим Законом №1404-VIII та суперечить вимогам ч. 3 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV.

Колегія суддів зазначає, що за своєю правовою природою виконавчий збір є додатковою законодавчою санкцією за невиконання боржником судового рішення в добровільному порядку, а також своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до реального виконання рішення в межах, пропорційних до суми фактично стягнутих сум.

Відповідно до ч. 3 ст.28 Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 №606-ХІУ (в редакції, що діяла на момент відкриття провадження) постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Згідно Закону України «Про виконавче провадження» та з метою приведення нормативно-правових актів у відповідність до вимог чинного законодавства, Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень, відповідно до п. 3.7.1. Розділу ІІІ якої (в редакції від 18 січня 2016 року) постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Тобто, постанова про стягнення виконавчого збору може бути винесена лише під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю.

Колегія суддів зазначає, можливість винесення постанови про стягнення виконавчого збору лише під час першого надходження виконавчого документу, тобто фактично на стадії відкриття провадження, передбачено і в Законі України «Про виконавче провадження» № 1404-УІІІ від 02 червня 2016 року (в редакції від 28 серпня 2018 року). Зокрема, згідно із ч. 4 ст. 27 даного Закону державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

При цьому, винесення постанови про стягнення виконавчого збору повторно або ж на іншій стадії виконавчого провадження законодавством не передбачено.

З матеріалів справи слідує, що 27 квітня 2016 року державним виконавцем Залізничного ВДВС м. Львів Кушик Й.-Д.М. винесено постанову у виконавчому провадженні № 50889114 про стягнення з боржника виконавчого збору, якою визначено розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 365,40 грн(том 1 а.с.88). Як встановлено судом першої інстанції, вказана постанова не скасовувалась, що підтверджується долученими матеріалами виконавчого провадження.

23 червня 2016 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від та направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби (том 1 а.с.82).

27 липня 2016 року державним виконавцем Личаківського ВДВС м. Львова Кичмою С.І. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом у справі за № 466/655/15-ц (том 1 а.с.92).

19 вересня 2016 року, після встановлення місця роботи ОСОБА_1 , винесено постанову, згідно якої вирішено - з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику проводити утримання в розмірі 20% заробітньої плати по всім виконавчим документам до погашення заборгованості, яка становить 1092482,19 грн, та пропорційно до суми заборгованості стягнути виконавчий збір у сумі 365,40 грн та витрати в розмірі 114,25 грн (одноразово). Копію даної постанови було направлено на адресу попереднього місця роботи ОСОБА_1 - ТзОВ «Тисей» (м. Львів, вул. Ковельска, 9)(том 1 а.с.93).

Згідно постанови старшого державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби Гармадій Ю.Т. про передачу виконавчого провадження №51745590 від 12 листопада 2018 року зазначено, що: «Згідно матеріалів виконавчого провадження за постановою від 19 вересня 2016 року ВП №51745590 стягнуто з доходів боржника кошти основного боргу за виконавчим документом в загальній сумі 7785,82 грн, виконавчий збір та витрати є сплачені» (том 1 а.с.52-53).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи норми законодавства, які діяли в період існування правовідносин пов`язаних із стягненням виконавчого збору, факт наявності постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 27 квітня 2016 року, винесеної державним виконавцем Залізничного ВДВС у м. Львові Кушик Й.М., якою встановлено розмір виконавчого збору, та факт її виконання, що підтверджується постановою державного виконавця Гармадій Ю.Т. від 12 листопада 2018 року, то подальші рішення про стягнення виконавчого збору із позивача, у вигляді винесення оскаржуваних постанов, є протиправними, оскільки здійснені всупереч встановленої Законом процедури.

Також, колегія суддів зазначає, що при винесенні відповідачем оскаржуваної постанови не враховано, що з позивача вже стягнуто частину суми виконавчого збору в межах виконавчого провадження №51745590 в сумі 365,40 грн та 365,40 грн в межах виконавчого провадження № 50889114, та винесено постанову про стягнення повної суми виконавчого збору в сумі 4228,45 дол. США та 365,40 грн.

Відповідно до абз. 2 п. 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Згідно із п. 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Пунктом 22 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень передбачено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Таким чином, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Отже, законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

30 квітня 2020 року ПАТ «Кредобанк» звернувся із заявою до Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у якому просить повернути виконавчий документ виконавчий лист № 466/655/15-ц від 14 березня 2016 року виданий Залізничним районним судом м. Львова про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь банку та закінчити виконавче провадження з його виконання (том 1 а.с.241).

Так, на підставі вищевказаної заяви ПАТ «Кредобанк» державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №51745590, згідно з якою виконавчий лист №462/5739/15-ц повернуто стягувачу відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» про повернення виконавчого документу стягувачу (Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа) (том 1 а.с.16).

Із змісту вищевказаної постанови слідує, що виконавцем встановлено, що згідно платіжних доручень на користь стягувача ПАТ «Кредобанк» перераховано 12468,56 грн, згідно платіжного доручення від 28 травня 2020 року перераховано виконавчого збору в сумі 2401,29 грн.

У зв`язку з невизначеністю правового режиму застосування судами ч. 2 ст. 27 та ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 37 цього Закону, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18 зроблено висновок, що при стягненні виконавчого збору відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Також, у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18 вказано, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів не бере до уваги доводи відповідача про те, що виконавчий збір стягується незалежно того чи було здійснено стягнення коштів за виконавчим документом.

Колегія суддів зазначає, що законодавець чітко визначив про стягнення виконавчого збору з фактично стягнутої суми, при цьому розмір виконавчого збору вираховується саме з фактично стягнутої суми. За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Також, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем не долучено до матеріалів справи жодних доказів по вчиненню виконавчих дій з приводу примусового виконання рішення загального суду, не вживалися заходи щодо розшуку майна, з`ясування місця праці чи іншого боржників, не здійснювалася сплата коштів за виконавчим документів на боржником на рахунки виконавчої служби.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в розмір 4228,45 дол. США 365,40 грн, який визначений в оскаржуваній постанові від 29 травня 2020 року ВП № 51745590, тому така постанова не відповідає вимогам ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», а також при винесенні оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору виконавець не з`ясував залишок не сплаченої суми основного боргу, при зазначені розміру виконавчого збору.

Також, вірним є висновок суду першої інстанції про протиправність постанови головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) № 62276205 від 05 червня 2020 року, оскільки така винесена на виконання постанови від 29 травня 2020 року ВП № 51745590, яка є протиправною.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що постанова 29 травня 2020 року ВП № 51745590 про стягнення виконавчого збору позивачем у встановлені законом строки не оскаржувалася, то колегія суддів вважає такі безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні та не надані відповідачем під час розгляду справи будь-які належні та допустимі докази вручення позивачу постанови від 29 травня 2020 року ВП № 51745590.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 287, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року у справі № 380/5432/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді В. Я. Качмар
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 15 грудня 2020 року.