Справа № 431/3758/20
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року справа №431/3758/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 12 листопада 2020 року (повне судове рішення складено 12 листопада 2020 року у м. Старобільську) у справі № 431/3758/20 (суддя в І інстанції Пелих О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі Департамент) про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, в якому просив суд постанову Інспектора ВБДР Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту старшого лейтенанта поліції Талалаєва Віталія Федоровича серії ДП18 №816619 від 09 вересня 2020 у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксованого не в автоматичному режимі, передбачене ч. 1 ст. 132-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), - скасувати, а справу про адміністративне правопорушення щодо нього закрити, на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП; стягнути на його користь з Департаменту - витрати на правничу допомогу в сумі 3000 грн. та судовий збір в сумі 420,40 грн.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 09.09.2020 старшим лейтенантом поліції Талалаєвим В.Ф. інспектором ВБДР Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції, яке є структурним підрозділом Департаменту стосовно нього було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, передбачене ч. 1 ст. 132-1 КУпАП. Згідно вказаної постанови, він 09 вересня 2020 о 20-09 годині на 131 км а/д Н-26, керуючи автомобілем RENAULT PREMIUM 460 DXI реєстраційний номер НОМЕР_1 , перевозив вантаж, фактична вага якого склала 41310 кг при дозволених 40000 кг без відповідного дозволу Національної поліції та Укравтодору, чим начебто порушив п.22.5 Правил дорожньго руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 (далі - ПДР України).

Посилаючись на вимоги діючого законодавства, вважав, що вказана постанова є не законною та не обґрунтованою, підлягає скасуванню, оскільки в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ч.1 ст.132-1 КУпАП.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 12 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Постанову інспектора ВБДР Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Талалаєва Віталія Федоровича серії ДП18 №816619 від 09 вересня 2020 у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, передбачене ч. 1 ст. 132-1 КУпАП України, - скасовано, а справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 надіслано на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).

Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 1 500 грн. та судовий збір в сумі 210,20 грн.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду в частині відмови в закритті справи про адміністративне правопорушення, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги стверджується, що у суду першої інстанції були всі підстави для закриття справи про адміністративне правопорушення, а не направлення її на новий розгляд. Відтак, понесені витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу підлягали повному відшкодуванню.

Просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу при розгляді в суді першої інстанції в сумі 3000 грн. та судовий збір в розмірі 420,40 грн., а також витрати на правничу допомогу за подання апеляційної скарги в сумі 2000 грн. та судовий збір в розмірі 630,60 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково , з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності передбачені ст. 286 КАС України.

Так, згідно ст.288 ч.1 п.3 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено: постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Виносячи оскаржувану постанову, відповідач мав дотримуватись вимог ст.ст. 251, 254, 268, 283 КУпАП і прийняти повне, законне і обґрунтоване рішення (постанову), зміст якого не викликав би сумніву у його достовірності, неупередженості, добросовісності та розсудливості.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.

Згідно зі ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний на підставі досліджених доказів з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З постанови інспектора ВБДР Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Талалаєва В.Ф. від 09 вересня 2020 року встановлено, що 09 вересня 2020 о 20-09 годині на 131 км а/д Н-26 ОСОБА_1 , керуючи автомобілем RENAULT PREMIUM 460DXI реєстраційний номер НОМЕР_1 , перевозив вантаж, фактична вага якого склала 41310 кг при дозволених 40000 кг без відповідного дозволу Національної поліції та Укравтодору, чим порушив п.22.5 ПДР України. Згідно цієї постанови позивача притягнуто до відповідальності, передбаченої частиною першою статті 132-1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. (а.с.15).

Відповідальність за статтею 132-1 КУпАП настає за порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами.

Так, згідно частини першої цієї статті порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами

тягне за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, відповідальних за технічний стан, обладнання, експлуатацію транспортних засобів, уповноважених з питань безпеки перевезення небезпечних вантажів, громадян - суб`єктів господарської діяльності - у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно примітки, дія частини першої цієї статті не поширюється на правопорушення, пов`язані з перевищенням габаритних та/або вагових параметрів.

Як встановлено у справі, відповідач, притягуючи позивача до адміністративної відповідальності, зробив висновок, що позивач перевозив великоваговий вантаж (грейдер), вага якого складає 41 310 кг.

Факт переміщення позивачем великовагового вантажу в розумінні п.п.3 п.2 Порядку, затвердженого постановою КМ України від 27.06.2007 року №879, відповідачем підтверджено відповідною квитанцією від 09.09.2020 (а.с.34).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що стороною відповідача не доведено правомірності винесення оскаржуваної постанови, оскільки викладені у ній факти належними та допустимими доказами, в порядку ст. 251 КУпАП, які в даному випадку кореспондують до Порядку, затвердженого постановою КМ України від 27.06.2007 року №879, не підтверджені, а наведені у ній висновки щодо переміщення позивачем великовагового вантажу розцінюються не інакше, як припущення, що в силу ст.62 Конституції України, є неприпустимим.

Крім того, з відеозапису місцевим судом встановлено, що відповідачем права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, були роз`яснені після винесення оскаржуваної постанови, що згідно ст.279 КУпАП є неприпустимим.

Таким чином, суд першої інстанції визнав, що відповідачем при винесенні оскаржуваної постанови не дотримано вимог ст.ст. 245, 251, 279, 280 КУпАП, що потягло за собою притягнення позивача до адміністративної відповідальності з порушення зазначених норм, у зв`язку із чим оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справу про адміністративне правопорушення слід надіслати на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).

З огляду на наведене, місцевий суд прийшов до переконання про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Разом з цим, враховуючи, що позов задоволено частково, суд першої інстанції вважав необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 50 % сплачених ним ставки судового збору, а саме 420,40:2=210,20 грн. та витрат на правничу допомогу 3000:2=1500 грн.

Рішення місцевого суду оскаржено лише позивачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення відповідачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій в задоволенні частки позовних вимог відмовлено. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Отже, вирішуючи вимоги апеляційної скарги позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Так, скасувавши постанову інспектора ВБДР Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Талалаєва Віталія Федоровича серії ДП18 №816619 від 09 вересня 2020 у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, передбачене ч. 1 ст. 132-1 КпАП України, місцевий суд справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 надіслав на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).

Будь-яке обгрунтування необхідності надіслання справи на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи) суд першої інстанції в своєму рішенні не навів.

Не вказав місцевий суд також, до якого конкретно компетентного органу (посадової особи) надсилається ця справа.

Можливість направлення справи на новий розгляд передбачена пунктом 2 частини третьої статті 286 КАС України та пунктом 2 частини першої статті 293 КУпАП.

При цьому в частині другій статті 293 КУпАП визначено єдиний випадок для прийняття такого рішення: якщо буде встановлено, що постанову винесено органом (посадовою особою), неправомочним вирішувати цю справу, то така постанова скасовується і справа надсилається на розгляд компетентного органу (посадової особи).

Як зазначалось вище, постанова в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 складена працівником органу Національної поліції за ч.1 ст. 132-1 КУпАП.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 222 КУпАП саме органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, зокрема, передбачені частиною першою статті 132-1.

Відтак, постанову в справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 132-1 КУпАП, стосовно ОСОБА_1 складено посадовою особою, правомочною вирішувати цю справу, тому підстави для надсилання справи на розгляд компетентного органу (посадової особи) відсутні.

Отже, навівши зазначені вище обгрунтування в якості підстави для скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення, місцевий суд повинен був закрити провадження в такій справі на підставі п.3 ч.3 ст.286 КАС України та п.3 ч.1 ст.293 КУпАП, що виправляється апеляційним судом, а апеляційна скарга позивача в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю (скасування постанови і закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення), витрати по сплаті судового збору за подання позову до суду першої інстанції відшкодовуються йому в повному обсязі, тобто, в сумі 420,40 грн., а не 210,20 грн.

Так само, позивачеві слід відшкодувати повністю витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 630,60 грн.

Щодо витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 КАС України, частинами 1, 3 якої встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 134 КАС України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому частиною 5 статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, згідно пункту 6, 7 статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.

Також, відповідно до частини 7 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Суд відмічає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 за №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 за №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Боттацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, ОСОБА_2 має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛГ № 000083 (а.с.23).

Як вбачається зі змісту Договору про надання правової допомоги від 15.09.2020, укладеного між позивачем (Замовник) та ОСОБА_2 (Адвокат), останній зобов`язується надавати юридичні послуги, в тому числі представництво інтересів замовника у цивільному, господарському, адміністративному судочинстві на всіх стадіях процесу.

Додатком №1 до Договору від 15.09.2020 встановлено, що за надання консультацій, збір доказів їх оцінку, складання позовної заяви щодо скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 132-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 , здійснення супроводу при розгляді справи в суді Замовник сплачує Адвокату винагороду в розмірі 3000 грн.

Актом приймання-передачі наданих послуг № 38 до додатку №1 до Договору від 15.09.2020 Виконавець надав, а Замовник прийняв юридичні послуги щодо надання правової консультації протягом 1 години 05 хвилин, подальшого збору доказів, надання їм оцінки, складання позовної заяви, протягом 4 годин 15 хвилин. Вартість надання консультацій, збору доказів, складання позову 2500 грн.; подальшого супроводу при розгляді справи 500 грн. (а.с.21).

Відповідно до квитанції № 38 від 15.09.2020 ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 за правничу допомогу згідно акту приймання-передачі № 38 3000,00 грн. (а.с.22).

У відзиві на позов відповідач заперечував проти обгрунтованості витрат на правничу допомогу (а.с.30,33).

Вирішуючи вимоги апеляційної скарги щодо стягнення витрат на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 3000 грн., колегія суддів вважає, що з урахуванням таких визначених в КАС України критеріїв, як складність справи (ця справа є незначною складності) та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони (зокрема, накладення штрафу в розмірі 510 грн), відсутні підстави для збільшення стягнення вказаних витрат до 3000 грн. (визначена місцевим судом сума витрат в розмірі 1500 грн. не є предметом апеляційного оскарження, оскільки рішення місцевого суду відповідачем не оскаржено).

Відтак, в цій частині апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Крім того, апелянтом заявлена вимога про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в апеляційній інстанції в сумі 2000 грн.

Як вбачається зі змісту Договору про надання правової допомоги від 17.11.2020, укладеного між позивачем (Замовник) та ОСОБА_2 (Адвокат), останній зобов`язується надавати правову допомогу, консультацій, роз`яснення рішення у справі № 431/3758/20, складання апеляційної скарги, здійснення супроводу в суді апеляційної інстанції (а.с.80).

Додатком №1 до Договору від 17.11.2020 встановлено, що за надання консультацій, складання апеляційної скарги, здійснення супроводу при розгляді справи в суді апеляційної інстанції Замовник сплачує Адвокату винагороду в розмірі 2000 грн. (а.с.81).

Актом приймання-передачі наданих послуг № 45 до додатку №1 до Договору від 17.11.2020 Виконавець надав, а Замовник прийняв юридичні послуги щодо надання правової консультації протягом 0 годин 45 хвилин, здійснив роботу з нормативною базою та судовою практикою протягом 0 годин 40 хвилин, складання апеляційної скарги протягом 3 годин 05 хвилин. Вартість надання консультацій, роботу з нормативною базою та судовою практикою 500 грн., складання апеляційної скарги 1000 грн.; подальшого супроводу при розгляді справи 500 грн. (а.с.82).

Відповідно до квитанції № 45 від 18.11.2020 ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 за правничу допомогу згідно акту приймання-передачі № 45 2000,00 грн. (а.с.83).

Надаючи оцінку співмірності витрат на представництво інтересів позивача в суді апеляційної інстанції, суд дійшов наступного висновку.

З урахуванням таких визначених в КАС України критеріїв, як складність справи (ця справа є незначною складності) та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони (зокрема, накладення штрафу в розмірі 510 грн., скасування оскаржуваної постанови судом першої інстанції, вимоги апеляційної скарги позивача стосуються лише щодо необхідності закриття провадження при тому, що в її обгрунтування зазначено про те, що позивач обізнаний про неможливість притягнення до відповідальності у звязку зі спливом двохмісячного строку, передбаченого ст. 38 КУпАП), колегія суддів вважає обгрунтованим стягнення витрат в розмірі 200 грн.

Отже, вимоги апеляційної скарги про стягнення з відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 12 листопада 2020 року у справі № 431/3758/20 змінити наступним чином в резолютивній частині:

- в абзаці другому слова «а справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 надіслати на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи)» замінити словами «а справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 закрити».

- в абзаці третьому слова «судовий збір в сумі 210.20 грн» замінити словами «судовий збір в сумі 420,40 грн».

Здійснити розподіл судових витрат за апеляційне провадження.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції (6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) - витрати на правничу допомогу в апеляційній інстанції в сумі 200 (двохсот) гривень та судовий збір в сумі 630 (шістсот тридцять) гривень 60 копійок.

Повне судове рішення 16 грудня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук