Справа № 120/6796/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 грудня 2020 р. Справа № 120/6796/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід О.С., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

про: визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач) про визнання протиправними дій відповідача щодо призначення та виплати позивачеві довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 62% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді; зобов`язання відповідача до розрахунку стажу роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача, додаткового зарахувати 5-річний досвід професійної діяльності за юридичною спеціальністю як адвоката, а також половину строку навчання на юридичному факультеті у вищому навчальному закладі; зобов`язання відповідача призначити, нарахувати та виплачувати позивачеві щомісячне грошове утримання судді у відставці розміром 78% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 23.09.2020 року, з виплатою недоотриманих сум щомісячного грошового утримання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 23.09.2020 року звернулась до відповідача для здійснення нарахування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Рішенням відповідача від 27.10.2020 року № 97 позивачеві нараховано щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 62% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Однак позивач з таким рішенням не погоджується, адже вважає, що щомісячне довічне грошове утримання повинно бути у розмірі 78%, так як відповідач протиправно не зарахував до стажу роботи позивача досвід професійної діяльності за юридичною спеціальністю як адвоката, а також половину навчання на юридичному факультеті у вищому навчальному закладі. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 23.11.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також витребувано належним чином засвідчені копії пенсійної справи позивача.

01.12.2020 року за вх. № 40642 відповідачем через канцелярію суду надано оригінал пенсійної справи позивача.

04.12.2020 року за вх. № 41354 відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому він позовну заяву вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування своєї позиції, відповідач вказує, що позивач з заявою про зарахування стажу не зверталася з огляду на, що відсутній предмет спору. Крім того, відповідач зауважує, що ст. 137 ЗУ "Про судоустрій та статус суддів" визначає чіткий перелік підстав для зарахування до стажу роботи на посаді судді, який є вичерпним і не містить посилань зарахування до стажу роботи часу зайняття адвокатською діяльністю та навчання. В спростування позиції позивача щодо врахування при розгляді справи Указу Президента України від 10.07.1995 № 584 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів", представник відповідача наголосив, що передбачені Указом періоди стосуються питань зарахування стажу роботи, який дає право саме на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, а не стажу, який дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, питання щодо обчислення якого визначені ст. 142 ЗУ "Про статус суддів".

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Рішенням Вищої ради правосуддя «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вінницького апеляційного суду у відставку» від 17.09.2020 року № 2642/0/15-20 позивача звільнено з посади судді Вінницького апеляційного суду.

Наказом Вінницького апеляційного суду «Про відрахування зі штату суддів Вінницького апеляційного суду судді Нешик Р.І.» від 21.09.2020 року № 20/02-06к позивача відраховано зі штату суддів Вінницького апеляційного суду з 22.09.2020 року.

23.09.2020 року позивач звернулася до відповідача із заявою про переведення на довічне грошове забезпечення відповідно до ЗУ «Про статус суддів».

Відповідач, за наслідками розгляду заяви позивача, рішенням № 97 від 27.10.2020 року визначив загальний процент розрахованої пенсії від заробітку у розмірі 62%, при цьому не врахувавши до розрахунку стажу роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача досвід професійної діяльності за юридичною спеціальністю як адвоката, а також половину строку навчання на юридичному факультеті у вищому навчальному закладі.

Не погоджуючись з цим, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ч. 3 ст. 46 Конституції України, пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді є подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів при здійсненні ними своїх повноважень є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту, до яких, зокрема, відноситься і щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці.

Рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України "Про Вищу раду правосуддя".

Згідно рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, у тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Особливість щомісячного довічного грошового утримання виявляється в його правовому регулюванні та джерелах фінансування.

За правилами ч. 1 ст. 116 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі ЗУ «Про судоустрій і статус суддів») суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до ст. 137 цього Закону, має право подати у відставку.

Ч. 3 ст. 142 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді (ч. 3 ст. 142 в редакції ЗУ «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 року).

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» при цьому, пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Слід звернути увагу, що в силу ч. 1 ст. 116 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» стаж роботи на посаді судді визначається згідно зі статтею 137 цього ж Закону.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 137 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; члена Вищої ради правосуддя. Вищої ради юстиції. Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Водночас частиною другою цієї ж статті у редакції, яка діє з 05.08.2018 року, визначено, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає-право для призначення на посаду судді.

Варто зазначити, що ця норма закону не містить будь-яких обмежень щодо дії у часі, а лише пов`язує визначення законодавства, яке регулює питання обчислення стажу роботи на посаді судді, із часом призначення чи обрання суддею.

При цьому, абз. 4 п. 34 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» встановлюється, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Системний аналіз наведених норм доводить, що положення ст. 137 та абз. 4 п. 34 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» свідчить, що з моменту набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Вищий антикорупційний суд", яким внесені зміни до ст. 137 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суддям додатково до стажу роботи на посаді судді підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2019 року у справі № 9901/808/18 (провадження № 11-1481заі18), в якій, зокрема, зазначено, що частину другу ст. 137 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.05.2019 року у справі № 9901/805/18 також зазначила, що внесені до ст. 137 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» зміни дозволяють зараховувати стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення особи на посаду судді.

Згідно з абз. 2 п. 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р. № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» із відповідними змінами та доповненнями та яка діяла на день призначення (обрання) позивача, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною за формою у вищих юридичних навчальних закладах, та календарний період проходження строкової військової служби.

З матеріалів справи (копія диплому серії НОМЕР_1 ) вбачається, що позивач у період з 1972 року по 1977 рік навчалась в Київському ордені Леніна Державного університету ім. Т.Г. Шевченка, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 . Як вбачається із відомостей про роботу, вказаних у трудовій книжці, розрахунку стажу, на момент призначення суддею Вінницького обласного суду позивач мала стаж роботи у сфері права з 01.08.1977 року по 31.12.1993 рік.

Так, судом встановлено з матеріалів пенсійної справи позивача та не заперечується відповідачем у відзиві, що при призначенні пенсії останній враховано лише стаж роботи на посаді судді та не зараховано до стажу роботи час зайняття адвокатською діяльністю та період навчання у вищому навчальному закладі.

Між тим, аналіз вищенаведених норм дозволяє зробити висновок, що до загального стажу роботи підлягає зарахування поряд з усім стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення та половина строку навчання за денною за формою у вищих юридичних навчальних закладах.

Оскільки вказані періоди не були зараховані до загального трудового стажу позивача, відповідно розрахований відповідачем відсоток щомісячного грошового утримання позивача у розмірі 62% не є правильним, адже не відповідає дійсності, та як наслідок порушує права позивача на належне пенсійне забезпечення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, про визнання протиправними дій відповідача щодо призначення та виплати позивачеві довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 62% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді та про задоволення позовних вимог у цій частині.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача до розрахунку стажу роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача, додаткового зарахувати 5-річний досвід професійної діяльності за юридичною спеціальністю як адвоката, а також половину строку навчання на юридичному факультеті у вищому навчальному закладі, суд зазначає таке.

У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

Водночас, згідно п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За правовою позицією Європейського суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Khoniakina проти Грузії», № 17767/08, п. 72, від 19.06.2012 року).

З огляду на те, що суд позовну вимогу про визнання протиправними дій відповідача щодо призначення та виплати позивачеві довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 62% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді задовольнив, відповідно позовні вимоги про зобов`язання відповідача до розрахунку стажу роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача, додаткового зарахувати половину строку навчання на юридичному факультеті у вищому навчальному закладі підлягає задоволенню, як похідна.

Стосовно зобов`язання відповідача до розрахунку стажу роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача, додаткового зарахувати 5-річний досвід професійної діяльності за юридичною спеціальністю як адвоката, суд зазначає наступне.

Так, ст. 137 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддям додатково до стажу роботи на посаді судді підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про статус суддів», в редакції на момент призначення позивача суддею вперше, право на зайняття посади судді районного (міського), міжрайонного (окружного) суду, військового суду гарнізону має громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, має вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.

Таким чином, на момент призначення позивача суддею для зайняття такої посади поряд з іншим необхідним була наявність стажу роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років. Відповідно, враховуючи вказане, на переконання суду, до розрахунку стажу роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача, додаткового зарахувати 2-річний досвід професійної діяльності за юридичною спеціальністю як адвоката.

Поряд із тим, суд зазначає, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача призначити, нарахувати та виплачувати позивачеві щомісячне грошове утримання судді у відставці розміром 78% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 23.09.2020 року, з виплатою недоотриманих сум щомісячного грошового утримання задоволенню не підлягають, оскільки адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Проте з метою відновлення порушеного права позивача, суд приходить до висновку, що необхідно зобов`язати відповідача здійснити перерахунок призначеного щомісячного грошового утримання судді у відставці позивача, з урахуванням стажу роботи, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до ч. 3 ст. 142 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" починаючи з 23.09.2020 року, з виплатою недоотриманих сум щомісячного грошового утримання з урахуванням висновків суду у даній справі.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в п. 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у сумі 420 грн. 40 коп..

Керуючись Конституцією України, ЗУ "Про судоустрій і статус суддів", ЗУ «Про статус суддів», Постановою Кабінету Міністрів України від 3.09.2005 р. № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» та ст. 2, 6, 9, 73- 78, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо призначення та виплати ОСОБА_1 довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 62% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області до розрахунку стажу роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 , додаткового зарахувати 2-річний досвід професійної діяльності за юридичною спеціальністю як адвоката, а також половину строку навчання на юридичному факультеті у вищому навчальному закладі.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок призначеного щомісячного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 , з урахуванням стажу роботи, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до ч. 3 ст. 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" починаючи з 23.09.2020 року, з виплатою недоотриманих сум щомісячного грошового утримання з урахуванням висновків суду у даній справі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 420 грн. 40 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 17.12.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна