Справа № 753/10143/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Карпушової О.В.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на проголошене о 13 годині 54 хвилині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року, дата складання повного тексту якого не зазначена, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора Департаменту патрульної поліції Панасюк Аліни Володимирівни, третя особа - Департамент патрульної поліції, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до інспектора Департаменту патрульної поліції Панасюк Аліни Володимирівни (далі - Відповідач, Інспектор поліції) про скасування постанови Інспектора поліції серії 1АВ №00051112 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України від 07.06.2020 року, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн. за ч. 1 ст. 122 КпАП України.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29.09.2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що, по-перше, в силу положень ст. 14-1 КпАП України саме Позивач вважається таким, що керував транспортним засобом, а наданий договір оренди транспортного засобу за відсутності маршрутного листа, показань свідків та/або пояснень водія, який перебував за кермом автомобіля, указані обставини не спростовує, по-друге, місце скоєння правопорушення належним чином відображено у спірній постанові, по-третє, аргументи щодо можливого встановлення дорожніх знаків з порушенням вимог чинного законодавства ґрунтуються виключно на припущеннях та суперечать твердженням Позивача про те, що останній не керував транспортним засобом, по-четверте, ОСОБА_1 не було ініційоване питання витребування доказів щодо підтвердження існування спеціального звання в Інспектора поліції.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та винести нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, суд безпідставно посилався на приписи ст. 14-1 КпАП України, які визнані неконституційними ще у 2010 році, по-друге, суд не врахував, що Позивач на підтвердження обґрунтованості своєї позиції має право наводити усі аргументи, окрім лише тих, що пов`язані із встановлення особи, яка керувала транспортним засобом, по-третє, судом не перевірено, які обмеження швидкості були встановлені у точці фіксації правопорушення та залишено поза увагою, яка була фактичною швидкість руху транспортного засобу, по-четверте, у постанові не вказано адресу веб-сайту у мережі Інтернет, на якому особа може ознайомитися із зображенням чи відеозаписом автомобіля у момент вчинення правопорушення, адже такі відомості зазначені після електронно-цифрового підпису, а відтак не є частиною спірної постанови, по-п`яте, Відповідач не звинувачує Позивача у вчиненні будь-яких протиправних дій чи бездіяльності, а відтак склад адміністративного правопорушення відсутній, по-шосте, судом не перевірено наявність спеціального звання в Інспектора поліції, позаяк про його існування в оскаржуваній постанові не зазначено.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16.12.2020 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Протокольною ухвалою суду від 16.12.2020 року задоволено заяву Департаменту патрульної поліції та залучено останній до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідача.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю.

Представник Третьої особи наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовував тим, що, по-перше, в силу положень чинного законодавства відповідальність за правопорушення, зафіксоване в автоматичному режимі, несе власник, а тому процедура притягнення до відповідальності була дотримана, по-друге, фіксація швидкості здійснювалася саме у населеному пункті, що підтверджується матеріалами справи, по-третє, фотододатки до постанови містять відомості про фактичну швидкість транспортного засобу, по-четверте, спеціальне звання поліцейського у постанові не зазначається.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, виходячи з такого.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на адресу ОСОБА_1 10.06.2020 року надійшла складена 07.06.2020 року Інспектором поліції постанова серії 1АВ №00051112 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України (а.с. 9; далі - оскаржувана постанова), якою до Позивача за порушення пп. «б» п. 12.9 Правил дорожнього руху України застосовано передбачене ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн.

При цьому судом першої інстанції було встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваної постанови стало те, що 07.06.2020 року автомобіль Volvo XC90, днз. « НОМЕР_1 », який належить Позивачу, рухався 28 кілометром + 450 м автомобільної дороги М-05 «Київ-Одеса» з перевищенням встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів на 49 км/год, чим порушив пп. «б» п. 12.9 Правил дорожнього руху. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що вказаний факт було зафіксовано в автоматичному режимі приладом Каскад, 031-1219 (свідоцтво про повірку №UA.TR.001 22 016-20, чинне до 14.05.2021 року).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 9, 14-1, 122, 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на підтвердження належними і допустимими доказами факту порушення Позивачем Правил дорожнього руху.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

У статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Відповідно до ст. 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306 затверджено Правила дорожнього руху (далі - ПДР України).

Відповідно до п. 1.1 ПДР України останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно пп. «б» п. 12.9 ПДР України водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.

Судовою колегією враховується, що приписи ст. 251 КпАП України визначають, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.

Частиною 7 статті 258 КпАП України передбачено, що у разі виявлення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого за допомогою працюючих в автоматичному режимі спеціальних технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, протокол про адміністративне правопорушення не складається, а постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Копії постанови у справі про адміністративне правопорушення та матеріалів, зафіксованих за допомогою працюючих в автоматичному режимі спеціальних технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, надсилаються особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, протягом трьох днів з дня винесення такої постанови.

Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана по-перше, встановити склад правопорушення, яким згідно статті 9 КпАП України протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КпАП України).

Згідно ч. 1, абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За правилами ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» полiцiя може застосовувати такi превентивнi заходи, окрім іншого, перевiрка документiв особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технiчних приладiв i технiчних засобiв, що мають функцiї фото- i кiнозйомки, вiдеозапису, засобiв фото- i кiнозйомки, вiдеозапису.

Як було встановлено раніше, в оскаржуваній постанові зазначено, що 07.06.2020 о 16:37 за адресою: М05 Київ-Одеса 28+450 зафіксовано автомобіль Volvo XC90, днз « НОМЕР_1 ». Особа, яка керувала транспортним засобом, перевищила встановлені обмеження швидкості руху транспортних засобів на 49 км/год, чим порушила п. 12.9 (б) ПДР України та вчинила адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КпАП України у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.

Правопорушення зафіксовано технічним засобом Каскад 031-1219, відповідність якого нормам чинного законодавства Позивачем не заперечується.

Матеріали справи свідчать, що оскаржувана постанова винесена Відповідачем на підставі інформаційних файлів та метаданих до них за результатами автоматичної фіксації подій з ознаками адміністративного правопорушення, отриманих в електронному вигляді із системи фіксації адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в автоматичному режимі, як це передбачено п. 2 розд. ІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 13.01.2020 року № 13 (далі - Інструкція).

Посилання Апелянта на те, що в оскаржуваній постанові відсутнє посилання в інтернеті на веб-сайт, на якому особа може ознайомитися із зображенням чи відеозаписом транспортного засобу в момент вчинення правопорушення та постановою в електронній формі, оскільки такі відомості розміщені в індивідуальному акті після електронно-цифрового підпису Інспектора поліції, судовою колегією оцінюється критично, оскільки, по-перше, таке розміщення посилання передбачено формою постанови, що є додатком до Інструкції №13, по-друге, Позивачем зазначення у спірній постанові такого посилання не заперечується.

Крім іншого, безпідставними є доводи ОСОБА_1 про те, що в оскаржуваній постанові відсутні відомості щодо встановленого у точці фіксації обмеження швидкості руху транспортних засобів та інформації щодо фактичної швидкості руху автомобіля, позаяк на фотографії, яка є складовою частиною спірної постанови, зазначено, що обмеження швидкості на цій ділянці автомобільної дороги М05 складає 50 км/год, а швидкість автомобіля становить 99 км/год.

Також колегією суддів відхиляється посилання Позивача в апеляційній скарзі на те, що Відповідач у спірній постанові не звинувачує ОСОБА_1 у вчиненні будь-яких протиправних дій чи бездіяльності, що свідчить про відсутність складу правопорушення, адже, як вже було неодноразово було підкреслено вище, склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КпАП України, отримав свій вияв у тому, що особа, яка керувала транспортним засобом, перевищила встановлені обмеження швидкості руху на 49 км/год, чим порушила пп. «б» п. 12.9 ПДР України.

Аргументи Позивача щодо незабезпечення судом першої інстанції перевірки наявності в Інспектора поліції спеціального звання, необхідного для прийняття спірної постанови, адже у ній відповідних відомостей не зазначено, колегія суддів оцінює критично. Так, у постанові зазначено, що вона винесена інспектором Департаменту патрульної поліції Панасюк Аліною Володимирівною. У свою чергу, у ст. 283 КпАП України передбачено, що постанова про накладення адміністративного стягнення повинна містити, зокрема, найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову. Вимоги щодо зазначення спеціального звання такої особи у постанові про накладення адміністративного стягнення ні приписи ст. 283 КпАП України, ні положення Інструкції №13 не містять.

Посилання ОСОБА_1 про можливе розміщення дорожніх знаків на ділянці автомобільної дороги М05 Київ-Одеса 28+450 з порушенням чинного законодавства обґрунтовано відхилено судом першої інстанції як таке, що ґрунтується виключно на припущеннях, у той час як про обмеження швидкості руху 50 км/год на вказаній ділянці автомобільної дороги зазначено й на офіційному сайті МВС України. Крім того, координати розташування пристрою «Каскад» №031-1219 (а.с. 43) свідчать, що останній розміщений у межах населеного пункту - селища міського типу Глеваха.

Щодо твердження Апелянта про те, що транспортним засобом керувала інша особа, у користування якої передано автомобіль, адже його передано ТОВ «Універсалбуд-2000» за договором оренди транспортного засобу від 25.03.2020 року №ТЗ-0504 (а.с. 12-14), суд безпідставно послався у своєму рішенні на приписи ст. 14-1 КпАП України, які визнані неконституційними ще у 2010 році, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Так, застосовуючи до спірних правовідносин положення ст. 14-1 КпАП України, суд першої інстанції не врахував, що вони втратили чинність на підставі рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010. Викладене, у свою чергу, свідчить про обґрунтованість доводів Апелянта про помилкове застосування Дарницьким районним судом міста Києва норм матеріального права.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що за правилами ст. 14-2 КпАП України адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи (ч. 1).

Відповідальна особа, зазначена у частині першій цієї статті, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від відповідальності за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), у випадках, передбачених статтею 279-3 цього Кодексу (ч. 3).

Згідно ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 279-1 КпАП України у разі якщо адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовано в автоматичному режимі або якщо порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також у разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлює відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу.

За запитом посадових осіб уповноважених підрозділів Національної поліції, інспекторів з паркування у письмовій або електронній формі (у тому числі за умови ідентифікації цих посадових осіб за допомогою електронного цифрового підпису) відповідні органи (підрозділи) Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України зобов`язані надавати відомості про належного користувача транспортного засобу, фізичну особу, керівника юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, особу, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи, з обов`язковим дотриманням Закону України «Про захист персональних даних».

Повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності має містити відомості, передбачені частинами другою - четвертою статті 283 цього Кодексу, крім відомостей про особу, стосовно якої розглядається справа. Повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності має містити також інформацію про порядок виконання адміністративного стягнення, у тому числі реквізити для сплати 50 відсотків розміру штрафу протягом 10 банківських днів з дня вчинення відповідного правопорушення, що вважатиметься виконанням адміністративного стягнення у повному обсязі.

Постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Згідно ст. 279-3 КпАП України відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), якщо протягом 20 календарних днів з дня вчинення відповідного правопорушення або з дня набрання постановою по справі про адміністративне правопорушення законної сили:

ця особа надала документ, який підтверджує, що до моменту вчинення правопорушення транспортний засіб вибув з її володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, або щодо протиправного використання іншими особами номерних знаків, що належать її транспортному засобу;

особа, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення зазначеного правопорушення, звернулася особисто до органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення, із заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, а також надала документ (квитанцію) про сплату відповідного штрафу.

У випадках звільнення відповідальної особи, зазначеної у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особи, яка ввезла транспортний засіб на територію України, від адміністративної відповідальності на підставі:

абзацу другого частини першої цієї статті - винесена стосовно відповідальної особи, зазначеної у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особи, яка ввезла транспортний засіб на територію України, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності скасовується тим органом (посадовою особою), який її виніс;

абзацу третього частини першої цієї статті - до винесеної постанови стосовно відповідальної особи, зазначеної у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особи, яка ввезла транспортний засіб на територію України, вносяться зміни щодо визначення суб`єктом правопорушення особи, яка фактично керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису).

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що Позивачем не надано та матеріали справи не містять доказів дотримання умов звільнення його від адміністративної відповідальності як власника вказаного транспортного засобу, які передбачені вищенаведеними положеннями статті 279-3 КпАП України, і він не посилається на факт вчинення дій, які згідно цієї статті необхідно вчинити для звільнення його від відповідальності.

При цьому, на відміну від приписів ст. 14-1 КпАП України, норми ст. 14-2 КпАП України були чинними на момент складення оскаржуваної постанови та є чинними на даний час, неконституційними не визнавались, у зв`язку з чим правомірно застосовані в межах спірних правовідносин.

Щодо аргументів ОСОБА_1 про передачу транспортного засобу на умовах оренди ТОВ «Універсалбуд-2000» на підставі відповідного договору колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, який у складі Великої Палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що Позивач, будучи власником транспортного засобу, який є джерелом підвищеної небезпеки, передаючи його в користування третім особам, має бути зацікавлений та вживати належних заходів задля забезпечення дотримання користувачем такого транспортного засобу правил дорожнього руху та неухильного виконання вимог чинних нормативно-правових актів останнім.

До того ж, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що згідно ч. 2 ст. 798 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відтак, надана до матеріалів справи копія договору оренди транспортного засобу від 25.03.2020 року №ТЗ-0504, який не містить відомостей щодо його нотаріального посвідчення, не може вважатися належним доказом передачі транспортного засобу в управління іншої особи. Крім іншого, як вже було зауважено вище, у межах цієї справи відсутні обставини, які в силу приписів ст. 279-3 КпАП України є підставами для звільнення особи від адміністративної відповідальності.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 07.06.2020 року автомобіль Volvo XC90, днз. « НОМЕР_1 », який належить Позивачу, рухався 28 кілометром + 450 м автомобільної дороги М-05 «Київ-Одеса» з перевищенням встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів на 49 км/год, чим порушив пп. «б» п. 12.9 Правил дорожнього руху, що належним чином відображено в оскаржуваній постанові, а відтак підстави для її скасування відсутні.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, однак ухвалив судове рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, адже застосував до спірних правовідносин ст. 14-1 КпАП України, положення якої визнано неконституційними, у той час як застосуванню до них належали приписи ст. 14-2 КпАП України. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити у мотивувальній частині.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 271, 272, 286, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року - змінити у мотивувальній частині.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Карпушова

Повний текст постанови складено «16» грудня 2020 року.