Справа № 815/6442/14
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2020-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6442/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, керівника Одеської обласної прокуратури, за участю третьої особи на боці відповідачів без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

12.11.2014 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Прокурора Одеської області про визнання протиправними дії (бездіяльності) та рішення відповідача щодо відмови позивачу в звільненні з посади заступника начальника управління прокуратури Одеської області начальника організаційно-методичного відділу за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі п.4 ст.36 та частини 1 ст.38 КЗпП України; визнання протиправним дії відповідача щодо звільнення 23.10.2014 року позивача з посади заступника начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Одеської області начальника організаційно-методичного відділу; визнання протиправним та скасування наказу відповідача №2517к від 23.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Одеської області начальника організаційно-методичного відділу; поновлення позивача на посаді заступника начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокурати Одеської області начальника організаційно-методичного відділу з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку в зв`язку зі звільненням.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що він працював заступником начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Одеської області начальником організаційно-методичного відділу. 20 жовтня 2014 року позивачем до прокуратури Одеської області подано рапорт (заяву) про звільнення його із займаної посади з 24.10.2014 року у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до п.4 ст. 36 КЗпП України. Разом з тим, листом від 23.10.2014 року, прокурором області позивачу відмовлено у звільненні в зв`язку з виходом на пенсію, з обґрунтуванням відмови тим, що позивач підлягає звільненню як особа, до якої застосовується заборона, передбачена ч.3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» на підставі критеріїв визначених п.8 ч.1 ст.3 Закону. В подальшому, прокурором Одеської області видано наказ №2517к від 23.10.2014 про звільнення позивача із посади заступника начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Одеської області - начальника організаційно-методичного відділу в зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст. 36 КЗпП України. Позивач, вважає таке звільнення з публічної служби та наказ прокурора Одеської області №2517к від 23.10.2014 протиправними та такими, що порушують права позивача, оскільки Закон України «Про очищення влади» не містить норм, які б відміняли вимоги ст.ст.36 та 38 КЗпП України та скасовували право позивача на розірвання трудового договору за власним бажанням. Також, позивач вказує на те, що Закон України «Про очищення влади» не передбачає порядку звільнення з посади заступника начальника управління-начальника відділу прокуратури області та не наділяє такими повноваженнями керівника прокуратури області (прокуратуру області). Позивач вказує на ту обставину, що звільнення його з публічної державної служби, лише з підстави перебування на посаді заступника прокурора області більше року з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року порушує його права та свободи людини і громадянина, передбачені Конституцією України та Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, норми яких, є частинами чинного законодавства України, є нормами прямої дії та мають вищу юридичну силу серед законів та нормативних актів. В свою чергу, позивач наголошує, що жодних вчинків, дій чи бездіяльності, за які позивача можливо було б притягнути до дисциплінарної, адміністративної, цивільної, та іншої відповідальності чи звільненню з органів прокуратури під час проходження служби в органах прокуратури позивач не вчиняв та своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю не здійснював заходів (та/або сприяв їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Крім того, позивач зазначив про порушення відповідачем ст.116 КЗпП України, оскільки всупереч її вимогам, прокуратурою Одеської області розрахунок з позивачем проведено не в день звільнення 23.10.2014 року, а 29 жовтня 2014 року.

Ухвалою суду від 13.11.2014 року провадження у справі відкрито.

Представник Прокуратури Одеської області під час судового розгляду справи проти позовних вимог заперечив з підстав, викладених у запереченнях та зазначив, що за результатами перевірки встановлено, що до позивача застосовується заборона, визначена частиною третьою статті 1 Закону України Про очищення влади, оскільки позивач обіймав посаду у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, яка відноситься до посади, що передбачена частиною першою статті 3 Закону України Про очищення влади. Тобто, на позивача поширювалась заборона обіймати посаду (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Щодо відмови позивачу у звільненні з посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, представник прокуратури зазначив, що оскільки відповідь прокуратури області не є рішенням, дією або бездіяльністю органу і не породжує, не змінює або не припиняє права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин, тому вона не підлягає оскарженню у судовому порядку. В обґрунтування правомірності розрахунку з позивачем не в день звільнення 23.10.2014 року, а 29 жовтня 2014 року, представник прокуратури зазначив, що прокуратура області є бюджетною організацією, та всі розрахунки проводяться виключно через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, в свою чергу остаточний розрахунок з позивачем передбачав виплату 50132,25 грн., яких в наявності не було, тому їх замовлення здійснювалось через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області та виплата через ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» потребувала 3-4 робочих дні.

Таким чином, Прокуратура Одеської області вважає, що звільнення позивача є правомірним та прийнятим відповідно до Закону.

Ухвалою суду від 13.11.2014 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 03.02.2015 року без виходу до нарадчої кімнати залучено до розгляду справи №815/6442/14 ОСОБА_2 , як третю особи на боці відповідачів без самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою суду від 16.02.2015 року клопотання позивача задоволено та зупинено провадження у справі до вирішення Конституційним судом України справи за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про очищення влади.

26.08.2020 року вх.№33471/20 від позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.

Ухвалою суду від 04.09.2020 року задоволено клопотання позивача та поновлено провадження у адміністративній справі. Також ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні 01.10.2020 року судом встановлено, що наказом Генерального прокурора від 03.09.2020 № 410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» перейменовано юридичну особу «Прокуратура Одеської області» в «Одеську обласну прокуратуру» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Також встановлено, що цей наказ набирає чинності з дня початку роботи обласних прокуратур відповідно до рішення Генерального прокурора, прийнятого в порядку, визначеному пунктом 4 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ. В свою чергу, наказом Генерального прокурора від 08.09.2020 № 414 «Про день початку роботи обласних прокуратур» 11,09.2020 визначено днем початку роботи обласних прокуратур, у тому числі Одеської обласної прокуратури. Враховуючи вказане, судом встановлено зміну найменування відповідачів, а саме з Прокуратури Одеської області та Прокурора Одеської області на Одеську обласну прокуратуру й керівника Одеської обласної прокуратури відповідно.

Ухвалою суду від 16.10.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті на 02.11.2020 року.

У судове засідання 02.11.2020 року учасники справи не прибули, про дату, час та місце судового засідання повідомленні належним чином.

Таким чином, враховуючи наявність передбачених приписами ч.9 ст.205 КАС України, підстав, та зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, розгляд даної адміністративної справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Так, суд вказує на те що суддя ОСОБА_4 з 30.11.2020 року перебував на лікарняному в зв`язку з чим справу розглянуто в перший день після виходу на роботу.

Дослідивши адміністративний позов, заяви по суті, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на час звільнення займав посаду заступника начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Одеської області начальника організаційно-методичного відділу, а в період з 06.2012 по 07.2014 року займав посаду заступника прокурора Одеської області отже відповідно до ч. 2 Закону України «Про очищення влади» позивач перебував на посаді в органі державної влади, на яку розповсюджуються заходи щодо очищення влади (люстрації).

Пунктом 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; 2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

Судом встановлено, що на виконання вимог п. 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України Про очищення влади, за результатами вивченням особової справи заступника начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Одеської області - начальника організаційно - методичного відділу Кравцова Олександра Георгійовича, 1971 року народження, старшим прокурором відділу роботи з кадрами прокуратури Одеської області О. Пашкевич та начальником відділу роботи з кадрами прокуратури Одеської області Г. Пімоновим встановлено, що ОСОБА_1 у період з 06 червня 2012 року до 11 липня 2014 року (2 роки 1 місяць 5 днів) обіймав посаду заступника прокурора Одеської області (заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року), тому до нього застосовується заборона, передбачена ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади».

Відтак, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що у період з 06 червня 2012 року до 11 липня 2014 року, тобто більше одного року, позивач обіймав посаду заступника прокурора Одеської області тобто заступника керівника територіального органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову політику в областях.

Крім того, судом встановлено, що 20 жовтня 2014 року позивачем до прокуратури Одеської області подано рапорт (заяву) про звільнення його із займаної посади з 24.10.2014 у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до п.4 ст. 36 КЗпП України. Судом також встановлено, що листом від 23.10.2014 вихідний номер №11-1853вих14, прокурором Одеської області позивачу було відмовлено у звільненні в зв`язку з виходом на пенсію, з обґрунтуванням відмови тим, що він підлягає звільненню як особа, до якої застосовується заборона, передбачена ч.3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» на підставі критеріїв визначених п.8 ч.1 ст.3 Закону.

В подальшому, на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі позивача, Наказом Прокуратури Одеської області від 23.10.2014 №2517к керуючись ст. 16 Закону України Про прокуратуру, вимогою п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про очищення влади, звільнено старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Одеської області - начальника організаційно-методичного відділу у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, відтак звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини щодо звільненням з публічної служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та/або коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Так, правовим актом спеціального законодавства, який регулює дані правовідносини є Закон України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року №1682-VІІ.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року №1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посаду (посади) керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Суд зазначає, що аналіз положень пункту 8 частини першої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1682-VII дає підстави для висновку, що заборони, встановлені частиною третьою статті 1 цього Закону, виникають в силу закону, а не в силу прийняття суб`єктом владних повноважень правозастосовного (індивідуально-правового) акта.

Водночас із аналізу цих норм випливає, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття ними сукупно не менше одного року в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посад, зокрема, передбачених пунктом 8 частини першої статті 3 цього Закону, незалежно від того чи сприяла вона своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.

Водночас Верховний Суд у рішенні від 18 вересня 2018 року у справі № 800/186/17, дійшов висновку, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей 58, 61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Указані гарантії, за висновком Суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб. Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 800/186/17.

У справі № 800/186/17 Верховний Суд указав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).

Як підсумок у справі № 800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Водночас необхідно врахувати, що на необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону №1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, засновані на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Також необхідно враховувати, що застосовані до позивача обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.

Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.

Суди зобов`язані відповідно до частини першої статті 129 Конституції України вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні ЄСПЛ, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою.

Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано в рамках внутрішнього правопорядку, але відповідно до статті 27 Віденської конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.

17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону №1682-VII.

У цьому рішенні ЄСПЛ, із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі Закону №1682-VII становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя.

У пункті 208 цього рішення щодо підходу, заснованого на наслідках, Суд зазначив, що Закон №1682-VII вплинув на заявників у трьох аспектах:

1) їх звільнили з державної служби;

2) до них було застосовано заборону обіймати посади державної служби на строк десять років;

3) відомості про осіб заявників було внесено до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII.

За оцінкою ЄСПЛ, поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 209).

У вказаній справі ЄСПЛ визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі Закону №1682-VII, проте продовжив розгляд скарг, підсумовуючи, що цілі Закону №1682-VII можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. ЄСПЛ зазначив, що він має переконатися, чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони «необхідні у демократичному суспільстві» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.

В основу підходу ЄСПЛ до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією «демократії, здатної себе захистити», що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців («демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована») та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.

За висновком ЄСПЛ, його попередні висновки у справах щодо посткомуністичної люстрації лише частково стосуються цієї справи, зокрема щодо перших чотирьох заявників, оскільки передбачені Законом №1682-VII заходи мають набагато ширшу сферу застосування та були застосовані до заявників за обставин, що відрізнялися від тих, які відбувалися у країнах Центральної та Східної Європи під час впровадження ними люстраційних програм, які були більш цільовими та вузькоспрямованими. Суд відмітив, що навіть у контексті справ, пов`язаних із переходом від тоталітаризму до демократії, а також пов`язаних зі (стверджуваними) співробітниками служб безпеки тоталітарних режимів, він ніколи не стикався з обмежувальними заходами такого широкого обсягу, застосованими до державних службовців лише на тій підставі, що вони залишались на своїх посадах під час діяльності уряду, який згодом був визнаний недемократичним.

Зокрема, у розглянутих справах щодо посткомуністичної люстрації ЄСПЛ розглядав ситуації колишніх (як стверджувалося) працівників спецслужб тоталітарного режиму. Проте у цій справі заявники обіймали посади у державних установах, які принаймні принципово, ґрунтувалися на демократичних конституційних засадах, хоча і працювали за часів уряду Президента ОСОБА_5 , який широко критикували через авторитарні тенденції та вважали причетним до широкомасштабної системної корупції. Крім того, вбачається, що їхнє звільнення ґрунтувалося на колективній відповідальності осіб, які працювали у державних установах, коли при владі був Президент ОСОБА_5 , незалежно від конкретних виконуваних ними функцій та їхнього зв`язку з антидемократичними тенденціями і подіями, які відбувались у той період.

Отже, стверджувана загроза, яку широке коло осіб, до якого застосовувалися передбачені Законом «Про очищення влади» заходи, становило для діяльності демократичних установ, не може прирівнюватися до загрози, яка виникає у випадках співпраці із спецслужбами тоталітарних режимів (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 275).

ЄСПЛ на основі аналізу своєї практики погодився, що індивідуалізація люстраційних заходів, хоча загалом вважається необхідною, не завжди є необхідною у справі щодо кожної конкретної особи та може бути здійснена на законодавчому рівні. Проте для вибору такого підходу мають бути наведені переконливі підстави (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункти 109 - 111). У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив, що особливо важливим фактором є якість парламентського і судового перегляду законодавчого механізму (mutatis mutandis, рішення у справі «Енімал Дефендерз Інтернешнл проти Сполученого Королівства» [ВП] (Animal Defenders International v. the United Kingdom) [GC], заява № 48876/08, пункти 113 - 116, ЄСПЛ 2013 (витяги). Іншими аспектами, які мають враховуватись, під час оцінки відповідності законодавчого механізму, який передбачає застосування обмежувальних заходів за відсутності індивідуальної оцінки поведінки особи, є суворість застосованого заходу (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункт 111), та чи розроблено законодавчий механізм достатньо чітко для вирішення нагальної суспільної потреби, яку він має задовольнити пропорційним чином (наприклад, у контексті статті 3 Першого протоколу до Конвенції рішення у справі «Жданока проти Латвії» [ВП] (Ћdanoka v. Latvia) [GC], заява № 58278/00, пункти 22 - 28, 116 - 136, ЄСПЛ 2006 IV). Утім, щоб обмежувальний захід відповідав статті 3 Першого протоколу до Конвенції, достатнім може бути менший рівень індивідуалізації, ніж у випадках стверджуваного порушення статей 8 і 11 Конвенції (рішення у справі «Жданока проти Латвії», пункт 115) (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 292-293).

Відповідаючи на питання, чи відповідав застосований до заявників законодавчий механізм наведеним критеріям, розробленим практикою ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України», ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_5 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

ЄСПЛ зазначив, що застосування до заявників встановлених Законом №1682-VII заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_5 був Президентом України (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 294).

ЄСПЛ підкреслив, що Уряд не зазначив про будь-який розгляд підстав для застосування таких широкомасштабних та обмежувальних заходів під час обговорення Верховною Радою України Закону №1682-VII. Навпаки, у статті 1 Закону серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено «презумпцію невинуватості» та «індивідуальну відповідальність». На думку Суду, це свідчить про певну неузгодженість між проголошеними цілями Закону та фактично оприлюдненими ним правилами (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 72, 297).

У ситуації заявників у справі «Полях та інші проти України» ЄСПЛ констатував, що передбачені Законом №1682-VII заходи могли бути застосовані навіть до державного службовця, призначеного на його посаду задовго до того, як пан ОСОБА_5 , став Президентом України, лише на тій підставі, що він не пішов зі своєї посади протягом року після приходу до влади пана ОСОБА_5 .

Іншими словами, причиною застосування обмежувальних заходів, передбачених Законом №1682-VII, є прихід до влади пана ОСОБА_5 , а не будь-яка подія, що підірвала демократичний конституційний лад, яка могла статися під час його правління та до якої могла бути причетна відповідна посадова особа. Суд вважає, що обмежувальні заходи такої суворості не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 299-300).

Так само, на думку ЄСПЛ, немає переконливого пояснення часовим рамкам, установлених Законом №1682-VII, як основного критерію для застосування передбачених законом обмежувальних заходів. Як немає і пояснення, чому однорічний період є ключовим критерієм для застосування Закону №1682-VII (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 301-302).

У підсумку ЄСПЛ дійшов висновку, що не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Аналіз цього рішення ЄСПЛ та встановленого у ньому порушенні статті 8 Конвенції щодо всіх заявників, дозволяє дійти висновку, що застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом №1682, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.

У цій справі до позивача, який обіймав посаду подібну до посаді одного із заявників у справі «Полях та інші проти України», був застосований найсуворіший захід очищення влади (люстрації) на підставі Закону №1682, законодавчому механізму якого була надана оцінка ЄСПЛ у рішенні по цій справі. Тож при вирішенні цього спору застосуванню підлягають положення статті 8 Конвенції, тлумачення якої надано у справі «Полях та інші проти України», оскільки за висновками Європейського суду сам Закон №1682, що укладений з порушенням міжнародних стандартів у сфері люстрації, є причиною порушення положень Конвенції.

Суд зазначає, що 23.10.2014 року, позивач звільнений із займаної посади з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», п. 7-2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. (Наказ № 2517к від 23.10.2014 року).

Звільнення позивача проведено на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі позивача. При цьому, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не було метою цієї перевірки. У свою чергу відповідач ніколи не стверджував про причетність позивача до будь-яких порушень прав людини чи підтримання останнім антидемократичних заходів.

У питанні застосування заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація) закон не передбачав жодних реальних процедурних гарантій, за якими особи мали б можливість довести, що, незважаючи на посаду, яку вони обіймали, вони не брали участі в будь-яких порушеннях прав людини і не вживали або не підтримували антидемократичні заходи.

Така заборона автоматично застосовувалася рівною мірою як до політичних посад, перебуваючи на яких особи безпосередньо формували державну політику певного періоду, так і до посад керівників державних органів та їх структурних підрозділів, які не мали об`єктивної можливість впливати на формування державної політики цього періоду, незалежно від того, чи особи, які займали посаду/посади, наведені у статтях 2 та 3 Закону №1682-VII, своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їхньому здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Венеціанська комісія у пункті 65 Проміжного висновку № 788/2014 вказала, що той факт, що Закон №1682-VII виключає фактор часу в цілому, незалежно від тяжкості минулої поведінки, вступає в конфлікт із принципом індивідуальної відповідальності, на якому має бути заснована люстрація.

Без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано означені заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону № 1682-VII, що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації).

Без встановлення зв`язку між указаними особами та узурпацією влади неможливо дійти висновку, що було досягнуто легітимної мети Закону №1682-VII - недопущення до участі в управлінні державними справами саме осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, не можливо і дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивача - з іншого.

Тож заборона перебування на зазначених у Законі №1682-VII посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність меті й принципам Закону №1682-VII, визначеним у частині другій статті 1 цього Закону.

Суд вказує на те, що довідка про результати перевірки особової справи позивача, не містить відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а оскаржуваний наказ Прокуратури Одеської області від 23.10.2014 року, не містить обґрунтування, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.

Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до позивача, щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, суд вважає їх непропорційними, невиправданими у демократичному суспільстві.

У Постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 03.06.2020 року по справі №817/3431/14, зазначено, що відсутність у Законі № 1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною третьою статті 2 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017), що кореспондує положенням частини другої статті 2 КАС України (у редакції, чинній після 15.12.2017).

Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ Прокуратури Одеської області від 23.10.2014 року № 2517к не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.

В свою чергу, скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 є підставою для його поновлення на попередній роботі, а саме на посаді заступника начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Одеської області начальника організаційно-методичного відділу з 24 жовтня 2014року.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приходить до висновку про їх задоволення, з огляду на наступне.

У абзаці 5 п. 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», зазначено, що задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП України, при прийнятті рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, з урахуванням статті 235 КЗпП України, підлягає до задоволення позовна вимога про відшкодування на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячного заробітку, розрахованого відповідно до Порядку розрахунку середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року.

Враховуючи те, що звільнення позивача відбулось 23 жовтня 2014 року та з наданих до справи довідок суд не має можливості повно розрахувати суму, яка належить до стягнення позивачу як середній заробіток за час вимушеного прогулу, в тому числі із врахуванням підвищення посадових окладів в органах прокуратури та індексацією заробітної плати, суд прийшов до висновку про необхідність покладення такого обов`язку на відповідача.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії (бездіяльність) та рішення прокуратури Одеської області щодо відмови ОСОБА_1 в звільненні з посади заступника начальника управління прокуратури Одеської області - начальника організаційно-методичного відділу за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст.36 та частині 1 ст. 38 КЗпП України, суд вказує на те, що фактично позивача було звільнено 23 жовтня 2014 року та саме з цієї дати позивач просив його звільнити у зв`язку з виходом на пенсію , разом з тим позивача було звільнено у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України та правомірність такого звільнення була досліджена під час вирішення спору в цій справі та визнана протиправною. При цьому судом враховано, що відновлюючи порушене право позивача суд поновлює його на попередній посаді, що є достатньою сатисфакцією вимог позивача. Разом з тим, позивач в цьому спорі не заявляє вимог щодо зобов`язання відповідача звільнити його на підставі ст.36 та частині 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Тобто, порушення права позивача відбулось саме у зв`язку із звільненням його на підставі п. 7-2 ст. 36 КЗпП України, а не бездіяльністю щодо звільнення за власним бажанням. В свою чергу, позивачем не обгрунтовано в чому полягає порушення його прав у відмові в звільненні з посади заступника начальника управління прокуратури Одеської області - начальника організаційно-методичного відділу за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст.36 та частині 1 ст. 38 КЗпП України. Відтак, позовна вимога про визнання протиправними дії (бездіяльність) та рішення прокуратури Одеської області щодо відмови ОСОБА_1 в звільненні з посади заступника начальника управління прокуратури Одеської області - начальника організаційно-методичного відділу за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст.36 та частині 1 ст. 38 КЗпП України не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки повного розрахунку в зв`язку із звільненням, суд зазначає наступне.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що прокуратурою Одеської області розрахунок з позивачем, у зв`язку із звільненням, проведено не в день звільнення 23.10.2014 року, а 29 жовтня 2014 року.

Статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Враховуючи вищезазначене, судом встановлено, що саме 23.10.2014 року Прокуратура Одеської області зобов`язана була здійснити остаточний розрахунок з позивачем.

Прокуратура Одеської області, зазначає причиною затримки остаточного розрахунку, відсутність коштів у відповідача, як бюджетної установи, на час звільнення позивача.

Разом з тим, суд вважає безпідставними вказані вище доводи, оскільки чинне законодавства встановлює обов`язок органу при звільненні працівника здійснити виплати всіх сум, що належать йому саме в день звільнення.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами встановлено, що Прокуратурою Одеської області порушено строк остаточного розрахунку з позивачем та час затримки розрахунку при його звільненні складає з 23 жовтня 2014 року по 28 жовтня 2014 року (6 днів).

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Беручи до уваги вищезазначене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 192-194, 205, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, керівника Одеської обласної прокуратури про визнання протиправними дій та наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури Одеської області від 23 жовтня 2014 року № 2517к, яким звільнено старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Одеської області начальника організаційно-методичного відділу.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Одеської області начальника організаційно-методичного відділу з 24 жовтня 2014 року.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по день фактичного поновлення на посаді.

Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іванов Е.А.

.