Справа № 640/16283/19
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2020-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Степанюка А.Г.,

при секретарі - Василенко Ю.А.,

за участю:

представника позивача: - Цибульник Г.І.,

представника відповідача: - Шокуна О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника керівника прокуратури Автономної Республіки Крим та м. Севастополя на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом Заступника прокурора Автономної Республіки Крим та міста Севастополя до Кабінету Міністрів України, третя особа - Пенсійний фонд України про визнання протиправними та нечинними постанов КМУ в частині,

В С Т А Н О В И В :

Заступник прокурора Автономної Республіки Крим звернувся до суду з позовом визнати протиправними та нечинними:

- абзац другий пункту 6 "Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 року №1596;

- пункт 11 "Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 року №1596 у частині, що містить слова: «крім внутрішньо переміщених осіб»;

- пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 05.11.2014 року №637 у частині, що містить слова: «через рахунки та мережу установ і пристроїв Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року клопотання представника Кабінету Міністрів України про закриття провадження в адміністративній справі задоволено частково, залишено без розгляду позов заступника прокурора Автономної Республіки Крим та міста Севастополя про визнання протиправними та нечинними в частині постанов Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 року №1596, від 05.11.2014 року №637.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Перший заступник керівника прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було не повно досліджено обставини, що мають значення для справи, не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

07 грудня 2020 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 47675, Пенсійним фондом України подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якої суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність прокурором повноважень на звернення до суду з позовом в інтересах держави щодо оскарження в частині постанов Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 р. № 1596 «Про затвердження Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках» від 05.11.2014 р. та № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

07 грудня 2020 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 47801, Першим заступником керівника прокуратури АРК та м. Севастополя подано клопотання щодо розгляду справи в порядку загального позовного провадження за участю прокуратури Автономної Республіки Крим та м. Севастополя.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року, клопотання Першого заступника керівника прокуратури Автономної Республіки Крим та м. Севастополя про розгляд справи в порядку загального позовного провадження за участю сторін - задоволено, призначено справу за адміністративним позовом Заступника прокурора Автономної Республіки Крим та міста Севастополя до Кабінету Міністрів України, третя особа - Пенсійний фонд України про визнання протиправними та нечинними постанов КМУ в частині до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 15 грудня 2020 року на 11:20 год.

14 грудня 2020 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 48673, представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого останній повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, приймаючи рішення про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції зазначив, що Першим заступником керівника прокуратури Автономної Республіки Крим та м. Севастополя не обґрунтовано належними і допустимими доказами наявність повноважень на звернення до суду із відповідним позовом.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено колегією суддів, прокурором Автономної Республіки Крим було отримано звернення Громадської спілки «Українська Гельсінська спілка з прав людини», за результатами вивчення якого та після аналізу норм законодавства встановлено, що постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 року №1596 та від 05.11.2014 року №637 не дають Державі Україна повноцінно реалізовувати політику щодо соціального захисту внутрішньо переміщених осіб відповідно до законів України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-VII, «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-VII щодо отримання пенсії, соціальної допомоги лише через мережу установ та пристроїв Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк", що порушує статтю 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо право мирно володіти майном;

за практикою Європейського суду з прав людини дотримання національного законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес», що у спорі, який передано на вирішення суду, повністю співпадає з інтересом держави, головним завданням якої за змістом статті 3 Конституції України є утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави;

оскаржувані положення постанов Уряду України порушують інтереси невизначеного кола особі, що є порушенням інтересів держави;

оскільки Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, водночас жодний орган державної влади не наділений повноваженнями здійснювати захист держави в спірних відносинах, прокурор відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII звернувся до суду з позовом. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, у виключних випадках і в порядку, що визначені законом до повноважень органів прокуратури належить представництво інтересів держави в суді.

Частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з частинами 4 та 5 ст. 53 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України), прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної постановах від 11 лютого 2020 року, справа № 922/614/19 та від 15 січня 2020 року, справа № 698/119/18, «наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (пункт 70 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц)».

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі №1-1/99, «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Зі змісту позовної зави та апеляційної скарги вбачається, що позов подано прокурором, оскільки відсутній орган, який може здійснювати захист держави у межах спірних правовідносин, апелянтом наголошується, що інтерес держави в зазначеній справі полягає в тому, що фактично взяті на себе державною зобов`язання перед внутрішньо переміщеними особами щодо гарантування їхніх прав та інтересів на рівні з іншими громадянами України не виконуються.

Втім, на переконання колегії суддів, вищевказане не є належним обґрунтуванням юридичних та фактичних підстав позову згідно з вимогами статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України, позаяк позов подано в інтересах осіб, які є учасниками правовідносини урегульованими оскаржуваними постановами. Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме «відповідно до тексту ухвали є незрозумілим, яке саме клопотання Кабінету Міністрів України частково задовольнив суд, адже поняття «залишення позовної заяви без розгляду (ст.. 240)» та «закриття провадження (ст.. 238)» за своєю правовою природою абсолютно відрізняють одне від одного та мають різні наслідки», колегія суддів оцінює критично, з огляду на те, що судом першої інстанції процесуально вірно прийнято рішення щодо залишення позову без розгляду, відповідно до статті 240 КАС України, в той час як відповідач має право заявити будь яке клопотання (в межах приписів КАС України).

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Першого заступника керівника прокуратури Автономної Республіки Крим та м. Севастополя - залишити без задоволення, ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 310, 316, 321, 322, 325, 329, 383 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника прокуратури Автономної Республіки Крим та м. Севастополя - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О.Є.Пилипенко

Судді Я.Б.Глущенко

А.Г.Степанюк

Постанова складена в повному обсязі 15 грудня 2020 року.