Справа № 500/2931/19
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/2931/19 пров. № А/857/7788/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Іщук Л. П.,

суддів Сеника Р. П., Хобор Р. Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Шульгачем М. П. об 11:40 год у м. Тернополі, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

24.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, в якому просить визнати протиправним і скасувати рішення Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 25.06.2019 № 585 «Про розгляд заяви ОСОБА_1 про складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки під будівництво і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд на території Підгороднянської сільської ради», зобов`язати відповідача повторно розглянути його клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,6 га на території с. Підгороднє для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він виконав установлені законодавством умови для реалізації права на одержання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, однак відповідач незаконно відмовив йому у наданні такого дозволу, не зазначивши правових підстав для відмови, перелік яких є вичерпним.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.05.2020 позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивачу правомірно відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, оскільки позивачем не підтверджено право користування відповідною земельною ділянкою. Зазначає, що безоплатно можуть передаватись у власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд не більше 0,25 га один раз по кожному виду використання, а позивач вже скористався своїм правом безоплатної приватизації і отримав у власність земельну ділянку згаданого виду користування площею 0,2119 га в с. Надрічне Теребовлянського району Тернопільської області.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому останній, з посиланням на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Оскільки від учасників справи не надійшло клопотань про розгляд справи за їх участю, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29.05.2018 ОСОБА_1 звернувся до Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку з передачею в безоплатну приватну власність площею 0,6 га в с.Підгороднє Тернопільського району Тернопільської області, до якої додав графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки та вказав документи, на підставі яких він користується даною земельною ділянкою.

Рішенням Підгороднянської сільської ради від 17.08.2018 № 458 заяву залишено без задоволення.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 у справі № 500/2289/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.05.2019, визнано протиправним і скасовано рішення Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 17.08.2018 №458 щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,6 га на території с. Підгороднє для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд та зобов`язано повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведеної земельної ділянки площею 0,6 га на території с. Підгороднє для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На виконання вказаного судового рішення Підгороднянською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області прийнято рішення від 25.06.2019 №585 «Про розгляд заяви ОСОБА_1 про складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки під будівництво і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд на території Підгороднянської сільської ради», яким позивачу відмовлено в наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,6 га для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд з подальшою передачею в безоплатну приватну власність з наступних причин: заявник вже скористався правом отримати безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в межах норм визначених Земельним кодексом України (в селах максимальна площа приватизації 0,2500 га); користування земельною ділянкою не підтверджується; місце розташування земельної ділянки не відповідає вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно- правових актів (земельна ділянка знаходиться в межах санітарно-захисної зони водозабірної свердловини).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відмова позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є необґрунтованою, оскільки не містить конкретних підстав та посилання на норму закону, яка обмежує його право на отримання такого дозволу.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Частиною першою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини четвертої статті 116 Земельного кодексу України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Частиною першою статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Згідно з частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара (пункт «г» частини першої статті 121 Земельного кодексу України).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідного органу із заявою для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду якої органи, визначені в статті 118 Земельного кодексу України, в місячний строк приймають одне з відповідних рішень.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати такий дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Аналогічний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 22.12.2018 (справа № 804/1469/17).

Разом з тим, частина четверта статті 116 Земельного кодексу України обумовлює можливість реалізації особою права на отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність необхідністю дотримання норм щодо розмірів земельних ділянок, які можуть бути безоплатно передані громадянам у власність і лише один раз по кожному виду використання

Як встановлено з матеріалів справи, підставою відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проєкту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального житлового будинку Підгороднянська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області покликається, зокрема, на те, що позивач уже скористався правом отримати безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в межах норм, визначених Земельним кодексом України (в селах максимальна площа приватизації 0,2500 га), оскільки отримав безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,2119 га по АДРЕСА_1 .

Так, як встановлено апеляційним судом з листа Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 08.12.2020 № 9-19-0.51-6680/2-20 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач має у власності земельну ділянку площею 0,2119 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:001:0383, за адресою: с. Надрічне, Теребовлянський район, Тернопільська область.

Реєстрація права власності на вказану земельну ділянку здійснена на підставі рішення Золотниківської сільської ради від 21.03.2016 № 119.

Вказані обставини дають підстави для висновку, що позивач у 2016 році скористався своїм правом на отримання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в межах норм, визначених Земельним кодексом України, що виключає можливість вдруге передати йому безоплатно земельну ділянку такого ж виду використання.

Покликання позивача на те, що право власності на зазначену земельну ділянку він не отримував безоплатно, а успадкував після смерті матері, на увагу суду не заслуговують, оскільки ОСОБА_2 матері позивача, було передано земельні ділянки в постійне користування та безоплатно у приватну власність та зобов`язано її виготовити Державний акт на право власності на земельну ділянку (рішення Надрічненської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області від 18.12.2001 № 78).

ОСОБА_1 безоплатно набув право власності на попередньо передану ОСОБА_2 земельну ділянку лише після виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на підставі рішення Золотниківської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області від 04.02.2016 № 66 та державної реєстрації права власності на неї на підставі рішення Золотниківської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області від 21.03.2016 № 119.

Тобто така земельна ділянка отримана позивачем не в порядку спадкування, а шляхом безоплатної приватизації.

Апеляційний суд вважає, що Підгороднянською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області правомірно прийнято рішення від 25.06.2019 № 585 «Про розгляд заяви ОСОБА_1 про складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки під будівництво і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд на території Підгороднянської сільської ради», відтак, підстави для його скасування, а також для задоволення позову ОСОБА_1 - відсутні.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права особи, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Апеляційний суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За наведених обставин, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 311, 315, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року у справі № 500/2931/19 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій відмовити.

Постанова набирає законної сили дати прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Р. П. Сеник
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 14.12.2020