Справа № 463/10586/20
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 463/10586/20 пров. № А/857/14567/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.

суддя Матковська З.М.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

представник позивача Арендач М.В.

представники відповідача Житкова А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу громадянина Республіки Камерун ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 09 листопада 2020 року (головуючий суддя Леньо С.І., м.Львів, проголошено о 15:56:14) у справі № 463/10586/20 за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Республіки Камерун ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про примусове видворення іноземця, а також про його затримання з метою забезпечення видворення за межі території України,

В С Т А Н О В И В:

09 листопада 2020 року ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина 2144) Західного регіональне управління Державної прикордонної служби України (далі ЛПЗ ЗРУ ДПС України, позивач) звернувся в суд з позовом до громадянина Республіки Камерун ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 , далі відповідач), в якому просило:

- прийняти рішення про примусове видворення громадянина Республіки Камерун ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , за межі території України, у відповідності до п.1 ч.1 ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України);

- затримати, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в громадянина Республіки Камерун ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою забезпечення видворення за межі території України на строк 6 (шість) місяців, починаючи з дати фактичного затримання, а саме до 13 год.00 хв. 20 квітня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідач вчинив незаконне, поза межами пунктів пропуску, перетинання державного кордону із України в Республіку Польща, поза пунктами пропуску, територія Старосамбірського району Львівської області, внаслідок чого 28 вересня 2020 року був затриманий прикордонною вартою Республіки Польща та на підставі ст. ст. 3, 5 Угоди між Україною та Європейським співтовариством «Про реадмісію осіб», 20 жовтня 2020 року був переданий на територію України.

23 жовтня 2020 року Старосамбірським районним судом Львівської області відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, та в результаті цього начальником Львівського прикордонного загону відносно відповідача прийнято рішення про примусове повернення з України, яке відповідач не взмозі виконати через відсутність документів, коштів та родинних зв`язків на території України. Крім того позивач зазначав про об`єктивні підстави на те, що відповідач в подальшому ухилятиметься від виїзду за межі території України і спробує ще раз незаконно перетнути державний кордон України, оскільки у нього відсутні кошти для самостійного виїзду до країни походження, відсутні родинні зв`язки на території України, наявний відкритий намір потрапити в країни Європи незаконним шляхом з метою пошуку кращих умов проживання.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 06 листопада 2020 року позов задоволено та вирішено:

- примусово видворити громадянина Республіки Камерун ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за межі території України;

- з метою забезпечення видворення за межі України затримати громадянина Республіки Камерун ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання, а саме: з 13:00 год. 20 жовтня 2020 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржене рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що станом на день затримання його працівниками державної прикордонної служби він мав дійсний документ, що дає право на тимчасове проживання в Україні. Крім того зазначає, що йому не було надано реальної можливості виконати рішення уповноваженого органу державної влади щодо примусового повернення, оскільки його було затримано та поміщено в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Вважає, що позов позивача щодо примусового повернення є передчасним, оскільки об`єктивно відповідач не вчинив жодних дій що свідчили б про ухилення ним від виконання рішення про примусове повернення.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримує, просить її задовольнити.

Представник позивача проти вимог апеляційних скарг заперечує, просить відмовити у їх задоволенні.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступні підстави.

З матеріалів справи судом встановлено, що 30 серпня 2020 року відповідач в`їхав на територію України у встановленому законом порядку через пункт пропуску «Нові Яриловичі». Метою прибуття в Україні відповідач вказав вступ на підготовче відділення до Маріупольського державного гуманітарного університету.

26 жовтня 2020 року відповідач був відрахований з числа слухачів згаданого навчального закладу, а 28 жовтня 2020 року Головне управління ДМС у Донецькій області скасувало йому посвідку на тимчасове проживання на території України.

Поряд з цим, за змістом протоколу про адміністративне затримання від 20 жовтня 2020 року, складеним відділом прикордонної служби «Шегині» І категорії Львівського прикордонного загону, позивач був затриманий о 13 годині 00 хвилин 20 жовтня на термін до трьох діб для встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення у зв`язку із вчиненням правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 204-1 КУпАП. Зазначається, що 28 вересня 2020 року відповідач, діючи в складі групи осіб, спільно з громадянином Республіки Гвінея ОСОБА_3 , громадянином Республіки Гвінея ОСОБА_4 , громадянином Республіки Гвінея ОСОБА_5 незаконно, поза пунктами пропуску через державний кордон України, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Смільниця» відділення інспекторів прикордонної служби «Мігово», територія Княжпільської сільської ради Старосамбірського району Львівської області, перетнули державний кордон між Україною та Республікою Польща. Цього ж дня відповідача було затримано посадовими особами Прикордонної Варти Республіки Польща, а 20 жовтня 2020 року ,о 13 год. 00. хв., на підставі ст.ст. 3.5 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством «Про реадмісію осіб», його передано на територію України представникам відділу прикордонної служби «Смільниця» в пункті пропуску через державний кордон «Шегині-Медика».

Надалі, постановою Старосамбірського районного суду Львівської області 23 жовтня 2020 року відповідача притягнено до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту.

Відповідно до рішення заступника начальника Львівського прикордонного загону від 23 жовтня 2020 року відповідача зобов`язано покинути територію України до 30 жовтня 2020 року.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 23 жовтня 2020 року вирішено затримати відповідача з метою ідентифікації на строк 6 (шість) місяців, а саме до 13 год. 00 хв 20 квітня 2021 року.

09 листопада 2020 року позивач звернувся в суд з цим позовом в суд першої інстанції про примусове видворення відповідача та його затримання з метою забезпечення виконання такого видворення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, про підставність вимог позивача з огляду на те, що у відповідача немає документів, які підтверджують його право перебувати на території України, як і відсутні кошти та документи для добровільного залишення її території

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне.

За змістом ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

В той же час за змістом ст.30 Закону України ««Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Рішення суду про примусове видворення іноземця або особи без громадянства виконується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, а стосовно іноземців та осіб без громадянства, затриманих ним у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України, - органом охорони державного кордону. Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове видворення здійснюється органом, за чиїм позовом суд прийняв рішення про примусове видворення. З метою контролю за виконанням іноземцем або особою без громадянства рішення про примусове видворення службові особи органу охорони державного кордону або центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, здійснюють супровід такого іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до ч.1-2 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Правовий аналіз наведених вище норм як матеріального так процесуального права зумовлює наступний висновок.

Примусове видворення, як захід реагування щодо іноземця чи особи без громадянства, може бути застосований за умови, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилитимуться від виконання такого рішення. Тобто, з частини першої статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» випливає, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Як підтверджується матеріалами справи рішення, яким зобов`язано відповідача покинути територію України у термін до 30 жовтня 2020 року, прийнято 23 жовтня 2020 року. В особистих поясненнях відповідач зазначив, що виконати таке рішення не може оскільки не має на це коштів. Крім того, відповідач вказав, що не має документів для виїзду за межі території України.

На підставі рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 09 листопада 2020 року відповідача затримано з метою ідентифікації на строк 6 (шість) місяців, а саме до 13 год. 00 хв 20 квітня 2021 року.

Згідно наданої Маріупольським державним університетом інформації (лист №01-34/707 від 23 жовтня 2020 року) відповідач був студентом цього навчального закладу, однак за невиконання умов контракту представлений на відрахування.

Зі змісту листа Головного управління ДМС України в Донецькій області від 29 жовтня 2020 року №1401.3.1-15308/14.1-20 судом встановлено, що відповідачу скасовано посвідку на тимчасове проживання.

Апеляційний суд не приймає до уваги покликання апелянта на те, що йому фактично не надано можливості добровільно виконати рішення про примусове повернення від 23 жовтня 2020 року, оскільки його було поміщено до пункту тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства, з огляду на те, що у цьому ж рішенні відповідач власноручно зазначив про неможливість такого виконання через відсутність коштів та документів. В контексті цього слід особливо наголосити на тому, що у відповідача немає документа, що посвідчує його особу, а відтак така обставина виключає можливість перетину державного кордону України у законний спосіб та не надає по суті можливості відповідачу у легальний спосіб пересуватись територією України.

Відтак зважаючи на наведені вище обставини справи апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для примусового видворення відповідача з території України зважаючи на наявні об`єктивні обставини, які унеможливлюють виконання відповідачем у добровільному порядку рішення про примусове повернення.

Поряд з цим, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта в частині відсутності підстав для його затримання з огляду на наявність на момент такого затримання дійсної посвідки на проживання. Так, у цьому адміністративному провадженні судом вирішується питання щодо примусового видворення відповідача та його затримання з метою забезпечення такого видворення. На момент звернення позивача до суду із позовною заявою посвідка уже була скасована територіальним органом Державної міграційної служби України, що підтверджується листом від 29 жовтня 2020 року №1401.3.1-15308/14.1-20. Тому, твердження відповідача в цьому контексті є помилковими, оскільки дійсного документа, який дав би право йому перебувати на території України, станом на день звернення позивача із цим позовом, у нього не було. В той же час, питання затримання відповідача у період наявності у нього дійсної посвідки вирішувалось Личаківським районним судом в межах адміністративної справи №463/10043/20, рішення суду в якій не є предметом перевірки у цій справі.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З врахуванням вказаного аналізу законодавства та матеріалів справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 289, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу громадянина Республіки Камерун ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м.Львова від 09 листопада 2020 у справі № 463/10586/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 14 грудня 2020 року.