Справа № 826/18441/14
Суддя: Головань О.В.
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Вн. №27/90
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2020 року м. Київ № 826/18441/14

за позовомОСОБА_1
до Державної податкової служби України Державної фіскальної служби України
проскасування наказу та зобов`язати вчинити дії
Суддя О.В.Головань

Обставини справи:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства доходів і зборів України про:

скасування наказу Міністерства доходів і зборів України №2163-о від 29.10.2014 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Запорізькій області;

поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Запорізькій області;

стягнення з Міністерства доходів і зборів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні 30.11.2020 р. з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 р. "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", наказу Окружного адміністративного суду міста Києва №34/з від 17.03.2020р., розпорядження заступника Голови суду від 19.08.2020 р. №4/з "Про посилення карантинних обмежень в Окружному адміністративному суді м. Києва" оголошено ухвалу про завершення розгляд справи в порядку письмового провадження.

Ознайомившись з матеріалами справи, заслухавши пояснення учасників по справі, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 з 16.04.2014 р. обіймав посаду заступника начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Запорізькій області.

16.09.2014 р. Верховною радою України ухвалено Закон України № 1682-VII "Про очищення влади", яким запроваджено процедуру очищення влади (люстрацію) - встановлену цим Законом або рішенням суду заборону окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону № 1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: 10) інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: 7) керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції; 8) керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону № 1682-VII організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка.

Згідно з ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1682-VII встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; 2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

22.10.2014 р. Головним управлінням ДФС у Запорізькій області складено довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці, згідно з якою за результатами перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_1 встановлено, що відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у ч. 1 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" за період з 25.02.2010 по 22.02.2014 обіймав посаду(и), щодо яких встановлена заборона:

з 12.02.2008 (наказ від 12.02.2008 р. №269-о) по 17.02.2011 р. (наказ від 17.02.2011 р. №209-о) - заступник начальника УПМ - начальник слідчого відділу податкової міліції ДПА у Херсонській області;

з 17.02.2011 р. (наказ від 17.02.2011 р. №209-о) по 08.02.2012 р. (наказ від 08.02.2012 р. №257-о) - заступник начальника УПМ - начальник слідчого відділу податкової міліції ДПА в Одеській області;

з 08.02.2012 р. (наказ від 08.02.2012 р. №257-о) по 29.03.2012 р. (наказ від 29.03.2012 р. №227-о) - заступник начальника УПМ - начальник слідчого управління ДПС у Львівській області;

з 29.03.2012 р. (наказ від 29.03.2012 р. №227-о) по 17.05.2012 р. (наказ від 24.05.2012 р. №289-о) - у розпоряджені ДПС у Миколаївській області;

з 17.05.2013 р. (наказ від 24.05.2012 р. №289-о) по 20.08.2012 р. (наказ від 20.08.2012 р. №410-о) - в.о.першого заступника начальника слідчого управління ДПС у Харківській області;

з 20.08.2012 р. (наказ від 20.08.2012 р. №410-о) по 23.05.2013 р. (наказ від 23.05.2013 р. №178-о) - перший заступник начальника слідчого управління ДПС у Харківській області;

з 23.05.2013 р. (наказ від 16.04.2013 р. №970-о) по 16.04.2014 р. (наказ від 16.04.2013 р. №970-о) - у розпорядженні ГУ Міндоходів у Запорізькій області;

з 16.04.2014 р. (наказ від 16.04.2013 р. №970-о) по т/ч - заступник начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Запорізькій області.

За результатами проведеної перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці, встановлено, що до ОСОБА_1 застосовується заборона, визначена ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".

Наказом Міністерства доходів і зборів України №2163-о від 29.10.2014 р. на підставі пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1682-VII та п. 62 пп. "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 р. №114, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Запорізькій області.

Позивач - ОСОБА_1 - вважає вказаний наказ протиправним та просить його скасувати з таких підстав.

Позивач не згоден з поширенням на нього положень Закону № 1682-VII, оскільки як у у 2010 р., так і станом на 2014 р., слідчі, оперативні та інші підрозділи податкової міліції є виключно одними з багатьох підрозділів у складі органів податкової служби, доходів і зборів, фіскальної служби України та є їх невід`ємною частиною.

У той же час, враховуючи, що Державна податкова адміністрація України та Державна податкова служба України, їх територіальні органи та підрозділи податкової міліції у їх складі не забезпечували формування державної податкової та/або митної політики, а такі повноваження стали притаманні для Міндоходів після його утворення згідно з нормами Положення про Міністерство доходів і зборів України, затвердженого Указом Президента України від 18.03.2013 р. №141/2013 р.

Таким чином, на думку позивача, критерії щодо здійснення люстрації не повинні застосовуватись до посадових осіб, які працювали в системі підрозділів ДПА і ДПС України, а також до посадових осіб підрозділів податкової міліції, які діяли у їх складі, тоді як могли застосовуватись лише до посадових осіб Міндоходів.

Також позивач посилається на ту обставину, що у період з травня 2013 р. по 16 квітня 2014 р. він знаходився у розпорядженні ГУ Міндоходів у Запорізькій області, тобто, не обіймав жодної посади та не отримував заробітної плати, тому вказаний період не міг зараховуватися для застосування передбачених ч. 1 ст. 3 Закону № 1682-VII критеріїв.

Позивач посилається на порушення положень ст. 8, 22 Конституції України, якими передбачено дію принципу верховенства права, неможливість звуження існуючих прав та свобод прийняттям нових законів.

Також позивач зазначає, що в даному випадку має місце порушення ч. 2 ст. 38, ст. 43 Конституції України, згідно з яким громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби; кожен має право на працю, громадянам гарантується право від незаконного звільнення.

При звільненні позивача порушено вимоги ст. 24, 58, 61 Конституції України щодо заборон привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками, неможливості притягнення до відповідальності за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення; індивідуального характеру юридичної відповідальності.

Положення Закону № 1682-VII фактично виходять з презумпції винуватості особи на порушення вимог ст. 62 Конституції України, якою передбачено презумпцію невинуватості особи.

Сам факт перебування позивача на певних посадах не може бути підставою для застосування до нього наслідків, передбачених ч. 3 ст. 1 Закону № 1682-VII.

В якості належного способу захисту порушеного права позивач просить поновити його на посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно зі ст. 235 КЗпП України.

Відповідач - Державна фіскальна служба України - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначає, що оскаржуваний наказ прийнято на підставі передбачених Законом № 1682-VII підставах і процедурі, оскільки позивач у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 обіймав посаду(и), щодо яких встановлена заборона, про що 22.10.2014 р. Головним управлінням ДФС у Запорізькій області складено довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці.

Положення Закону № 1682-VII є спеціальними по відношенню до інших актів законодавства і підлягають виконанню органами державної влади, в тому числі, і відповідачем.

Жодні положення вказаного Закону такими, що не відповідають Конституції України, не визнавались, тому посилання позивача на невідповідність оскаржуваного наказу Конституції України не можуть бути прийняті до уваги.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то в цій частині відповідачем має бути орган, з якого звільнено позивача, тобто, Головне управління ДФС у Запорізькій області.

Відповідач - Державна податкова служба України - проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначивши, що згідно з п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 р. №1200 "Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України" Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення учасників по справі, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Застосування до позивача положень Закону № 1682-VII

Як зазначено вище, згідно з ч. 1 ст. 2 Закону заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо, в тому числі: 10) інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Згідно з матеріалами справи станом на час ухвалення Закону та набрання ним чинності позивач обіймав посаду заступника начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Запорізькій області на підставі наказу від 16.04.2013 р. №970-о.

Вказана посада підпадає під вказаний п. 10 ч. 1 ст. 2 Закону, який містить посилання на невиключний перелік посадових та службових осіб органів державної влади, до якого відноситься і обіймувана позивачем посада у структурі територіального органу Міндоходів.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, в тому числі, 7) керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції; 8) керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Як зазначено вище, згідно з довідкою про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці, від 22.10.2014 р. Головного управління ДФС у Запорізькій області, за період з 25.02.2010 по 22.02.2014 обіймав посаду(и) -

з 12.02.2008 (наказ від 12.02.2008 р. №269-о) по 17.02.2011 р. (наказ від 17.02.2011р. №209-о) - заступник начальника УПМ - начальник слідчого відділу податкової міліції ДПА у Херсонській області;

з 17.02.2011 р. (наказ від 17.02.2011 р. №209-о) по 08.02.2012 р. (наказ від 08.02.2012 р. №257-о) - заступник начальника УПМ - начальник слідчого відділу податкової міліції ДПА в Одеській області;

з 08.02.2012 р. (наказ від 08.02.2012 р. №257-о) по 29.03.2012 р. (наказ від 29.03.2012 р. №227-о) - заступник начальника УПМ - начальник слідчого управління ДПС у Львівській області;

з 29.03.2012 р. (наказ від 29.03.2012 р. №227-о) по 17.05.2012 р. (наказ від 24.05.2012 р. №289-о) - у розпорядженні ДПС у Миколаївській області;

з 17.05.2013 р. (наказ від 24.05.2012 р. №289-о) по 20.08.2012 р. (наказ від 20.08.2012 р. №410-о) - в.о.першого заступника начальника слідчого управління ДПС у Харківській області;

з 20.08.2012 р. (наказ від 20.08.2012 р. №410-о) по 23.05.2013 р. (наказ від 23.05.2013 р. №178-о) - перший заступник начальника слідчого управління ДПС у Харківській області;

з 23.05.2013 р. (наказ від 16.04.2013 р. №970-о) по 16.04.2014 р. (наказ від 16.04.2013 р. №970-о) - у розпорядженні ГУ Міндоходів у Запорізькій області;

з 16.04.2014 р. (наказ від 16.04.2013 р. №970-о) по т/ч - заступник начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Запорізькій області.

Перебування на вказаних посадах позивачем не заперечується, проте, позивач вважає, що вони не підпадають під визначений ч. 3 ст. 1 Закону № 1682-VII перелік посад.

З вказаного приводу суд зазначає наступне.

Згідно з відомостями довідки з 29.03.2012 р. (наказ від 29.03.2012 р. №227-о) по 17.05.2012 р. (наказ від 24.05.2012 р. №289-о) позивач перебував у розпорядженні ДПС у Миколаївській області; з 23.05.2013 р. (наказ від 16.04.2013 р. №970-о) по 16.04.2013 р. (наказ від 16.04.2013 р. №970-о) - у розпорядженні ГУ Міндоходів у Запорізькій області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.1998 р. №1716 "Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги" установлено, що особи начальницького складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. №114.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 р. №114, визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

Відповідно до пп. "в" п. 40 Положення №114 (в редакції станом на 2012-2013 роки) призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції. При цьому враховується таке: при здійсненні організаційно-штатних заходів особи начальницького складу можуть зараховуватися в розпорядження органу внутрішніх справ на строк не більше 15 діб.

У виняткових випадках, пов`язаних з особливими обставинами, перебування в розпорядженні органу внутрішніх справ понад 15 діб, але не більше двох місяців, допускається з дозволу Міністра внутрішніх справ. До цього строку не зараховуються періоди перебування в установлених цим Положенням відпустках /крім відпусток по вагітності, родах і догляду за дитиною/, на лікуванні (обстеженні) у лікувальних закладах.

Тобто, протягом 272 дня за період з 25.02.2010 по 22.02.2014 позивач перебував у розпорядженні ДПС у Миколаївській області та ГУ Міндоходів у Запорізькій області.

Перебування у розпорядженні не є обійманням конкретної посади і виконанням конкретних повноважень.

Відповідно, вказаний період не може бути врахований у річний строк, передбачений ч. 1 ст. 3 Закону № 1682-VII.

Проте, наведені у довідці періоди роботи позивача на посадах у податковій міліції за період з 25.02.2010 по 22.02.2014 у сукупності становлять більше одного року, тому вирахування періодів перебування позивача у розпорядженні на можливість поширення на нього положень ч. 1 ст. 3 Закону № 1682-VII не впливає.

Згідно з переліком ч. 1 ст. 3 Закону № 1682-VII передбачена заборона у відношенні позивача визначена п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону № 1682-VII - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Згідно зі ст. 1, 5 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" від 04.12.1990 р. №509-XII (в редакції станом на 25.02.2010 р., чинний до 12.08.2012 р. згідно з Законом від 05.07.2012 р. № 5083-VI) до системи органів державної податкової служби належать: Державна податкова адміністрація України, державні податкові адміністрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, державні податкові інспекції в районах, містах (крім міст Києва та Севастополя), районах у містах.

У складі органів державної податкової служби знаходяться відповідні спеціальні підрозділи по боротьбі з податковими правопорушеннями (далі - податкова міліція).

Згідно зі ст. 19, 20 Закону начальники управлінь податкової міліції призначаються Головою Державної податкової адміністрації України.

Податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних органів державної податкової служби, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції.

До складу податкової міліції належать, в тому числі, управління (відділи) податкової міліції, слідчі підрозділи податкової міліції відповідних державних податкових адміністрацій в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Податкову міліцію в державних податкових адміністраціях в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі очолюють начальники управлінь податкової міліції - перші заступники голів відповідних державних податкових адміністрацій.

Згідно з довідкою позивач у період з 17.02.2011 р. (наказ від 17.02.2011 р. №209-о) по 08.02.2012 р. (наказ від 08.02.2012 р. №257-о) обіймав посаду заступника начальника УПМ - начальника слідчого відділу податкової міліції ДПА в Одеській області; з 08.02.2012 р. (наказ від 08.02.2012 р. №257-о) по 29.03.2012 р. (наказ від 29.03.2012 р. №227-о) - заступника начальника УПМ - начальника слідчого управління ДПС у Львівській області, тобто, посади заступника керівника територіального (регіонального) органу податкової міліції в областях, що підпадає під перелік п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону № 1682-VII і становить період більше одного року.

З врахуванням викладеного формально у відповідача були підстави для проведення щодо позивача перевірки, передбаченої Законом № 1682-VII.

Згідно з ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1682-VII встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Згідно вказаних вище положень за загальним правилом ст. 5 Закону № 1682-VII перевірка проводиться згідно порядку проведення перевірки та плану проведення перевірок по кожному органу державної влади, затверджених Міністерством юстиції України.

Проте, щодо застосування заборони, зазначеної в ч. 3 ст. 1 цього Закону (заборона протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація)), ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1682-VII встановлено спеціальний порядок, і загальні положення ст. 5 Закону № 1682-VII на вказану заборону не розповсюджуються.

За таких обставин Головним управлінням ДФС у Запорізькій області правомірно складено довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці від 22.10.2014 р., на підставі якої Міністерством доходів і зборів України видано оскаржуваний наказ.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку про те, що формально Міністерством доходів і зборів України дотримано вимоги Закону № 1682-VII під час проведення перевірки та звільнення позивача.

Також суд зазначає, що згідно з висновками п. 267-269 рішення ЄСПЛ у справі "Полях та інші проти України" (заява № 58812/15 та 4 інші заяви) від 17.10.2019 р. http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-196607; https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_e71#Text застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, Законі "Про очищення влади". Закон був опублікований, тому немає підстав сумніватися в його доступності. Він також був достатньо передбачуваним для заявників. Закон "Про очищення влади" містив перелік посад, обіймання яких передбачало застосування до відповідних осіб обмежувальних заходів відповідно до Закону (див. пункти 73-75, та, для порівняння, згадане рішення у справі "Анчев проти Болгарії" (Anchev v. Bulgaria), пункт 96).

Нездатність заявників передбачити, що таке законодавство буде прийнято під час зайняття ними посад, які стали підставою для застосування до них обмежувальних заходів, не ставить під сумнів законність втручання у розумінні Конвенції. Незворотність дії в часі, як така, заборонена лише пунктом 1 статті 7 Конвенції щодо кримінальних правопорушень і покарань (там само, пункт 97), тоді як передбачені Законом "Про очищення влади" заходи такого характеру не мають (див. пункти 151-158).

Отже, той факт, що на момент подій поведінка заявників була законною, є аспектом, який також може враховуватися під час оцінки необхідності втручання.

Якість Закону

Також в позовній заяві позивач посилається на порушення положень Конституції України при застосуванні до нього положень Закону № 1682-VII.

Станом на час розгляду справи по суті питання відповідності застосування Закону № 1682-VII вимогам ст. 8 Конвенції було предметом розгляду ЄСПЛ (рішення у справі "Полях та інші проти України" (заява № 58812/15 та 4 інші заяви) від 17.10.2019 р. http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-196607; https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_e71#Text

При чому, згідно зі змістом рішення перших трьох заявників у справі було звільнено на підставі відомостей про трудовий стаж; другий заявник на момент звільнення обіймав посади в податковій міліції, тобто, ЄСПЛ при розгляді вказаної справи досліджувалися обставини, що цілком можуть бути порівняні з обставинами звільнення позивача.

За відсутності станом на час розгляду справи рішення у справі, що розглядається Конституційним судом України щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 22, частини першої статті 38, статті 58, частини другої статті 61, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про очищення влади", згідно зі ст. 6 КАС України суд застосовує висновки ЄСПЛ під час розгляду справи.

Згідно з висновками ЄСПЛ щодо критерію "чи переслідувало втручання законну мету" (п. 275-278, 282 рішення) ... у цій справі заявники обіймали посади у державних установах, які принаймні принципово ґрунтувалися на демократичних конституційних засадах, хоча і працювали за часів уряду Президента Януковича, якого широко критикували через авторитарні тенденції та вважали причетним до широкомасштабної системної корупції. Крім того, вбачається, що їхнє звільнення ґрунтувалося на колективній відповідальності осіб, які працювали у державних установах, коли при владі був Президент Янукович, незалежно від конкретних виконуваних ними функцій та їхнього зв`язку з антидемократичними тенденціями і подіями, що відбувались у той період. Отже, стверджувана загроза, яку широке коло осіб, до якого застосовувалися передбачені Законом "Про очищення влади" заходи, становило для діяльності демократичних установ, не може прирівнюватися до загрози, яка виникає у випадках співпраці із спецслужбами тоталітарних режимів.

Усталений принцип практики Суду (див. згадане рішення у справі "Адамсон проти Латвії" (Adamsons v. Latvia), пункт 116) та інших документів Ради Європи щодо люстрації (див., наприклад, пункти 4 і 12 Резолюції ПАРЄ та пункт "с" Керівних принципів ПАРЄ у пунктах 104 і 105) полягає у тому, що люстрація не може застосовуватись для покарання, відплати або помсти. Це також стосується оскаржуваних заходів, передбачених Законом "Про очищення влади" (див. також у зв`язку з цим пункт 25 остаточного висновку Комісії у пункті 108).

Згідно з твердженнями Верховного Суду та доводами Уряду мета Закону "Про очищення влади" полягала у відновленні довіри до державних установ і захисті демократичної форми правління (див. пункти 92, 245, 246 і 252). Проте цілком можливо, що зазначені цілі могли бути досягнуті шляхом застосування менш суворих заходів як, наприклад, якщо це можливо, відсторонення заявників від їхніх керівних посад після проведення індивідуальної оцінки та, якщо це можливо, переведення на менш відповідальні посади. Далекосяжний характер застосованих до заявників заходів (див. пункт 208) у поєднанні з доволі гострими формулюваннями, використаними у статті 1 Закону "Про очищення влади" щодо цілей Закону (див. пункт 72), порушують питання про те, що деякі із цих заходів принаймні частково були вмотивовані помстою тим, хто асоціювався з попередньою владою.

Якби це було так, тоді передбачені Законом "Про очищення влади" заходи могли вважатися не такими, що переслідували законну мету захисту демократичної форми правління, а такими, що підривали цю форму правління у зв`язку з політизацією державної служби, проблемою, для боротьби з якою цей Закон був нібито розроблений (див. доводи Уряду у пункті 235)....

З огляду на наведені міркування Суд має сумніви, чи переслідувало зазначене втручання законну мету. Однак, оскільки виникає більш важливе питання щодо пропорційності втручання (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Чумак проти України" (Chumak v. Ukraine), заява № 44529/09, пункт 48, від 06 березня 2018 року), Суд продовжить розгляд питання "необхідності у демократичному суспільстві", презюмуючи, що застосовані до заявників заходи переслідували законні цілі, зазначені у пункті 270.

Тобто, ЄСПЛ не було встановлено дотримання другому критерію трискладового тесту (чи переслідувало втручання законну мету), що має встановлюватися у сукупності з третім критерієм трискладового тесту - пропорційності втручання.

Щодо обставин звільнення позивача з врахуванням висновків ЄСПЛ суд зазначає наступне.

За загальним принципом, втручання вважатиметься "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення законної мети, якщо воно відповідає "нагальній суспільній необхідності", та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті. Хоча саме національні органи влади здійснюють початкову оцінку необхідності втручання, остаточна оцінка щодо відповідності та достатності наведених підстав для втручання, залишається предметом вивчення Суду на відповідність вимогам Конвенції (див., наприклад, рішення у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" [ВП] (Chapman v. the United Kingdom) [GC], заява № 27238/95, пункт 90, ЄСПЛ 2001-I). (п. 283)

Не заперечуючи виправданість заходів із впровадження змін і реформування державної служби (п. 284-286), ЄСПЛ дійшов висновку про те, що застосування до державних службовців обмежувальних заходів такого широкого обсягу лише на тій підставі, що вони залишались на своїх посадах під час діяльності уряду, який згодом був визнаний недемократичним, не було необхідним у демократичному суспільстві (п. 307).

Зокрема, відповідні обмежувальні заходи було вжито без достатньої індивідуалізації, для вибору підходу без достатньої індивідуалізації мають бути наведені переконливі підстави, які не наведені (п. 291-292).

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивачем вчинено які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини (п. 294)

У статті 1 Закону серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено "презумпцію невинуватості" та "індивідуальну відповідальність". На думку Суду, це свідчить про певну неузгодженість між проголошеними цілями Закону та фактично оприлюдненими ним правилами (див. пункт 72). (п. 297)

Крім того, переконливого пояснення часових рамок, встановлених Законом "Про очищення влади" як головного критерію для застосування передбачених Законом обмежувальних заходів немає (див. у зв`язку з цим пункт 51 висновку Венеціанської комісії у пункті 108). Як вбачається, Уряд сам стверджував, що Закон "Про очищення влади" був відповіддю на негативні результати діяльності усіх посткомуністичних еліт (див. пункт 231). Проте період з 1991 до 2010 років виключений зі сфери застосування Закону.

Так само немає пояснення, чому однорічний період є ключовим критерієм для застосування Закону "Про очищення влади" (див. пункт 51 висновку Венеціанської комісії у пункті 108). Суд також відзначає аргумент першого заявника, що тодішній Президент України, який підписав Закон "Про очищення влади", сам протягом дев`яти місяців перебував на посаді міністра в уряді Президента Януковича (див. пункт 223). Уряд наголосив на необхідності відновлення громадської довіри до органів державної влади шляхом видимого оновлення їхнього штату, як на одній з ключових цілей Закону "Про очищення влади" (див. пункти 252 і 254). Важко зрозуміти, як за таких обставин ціль передбачуваного оновлення штату могла бути досягнута шляхом "очищення" менш важливих посадових осіб. (п. 301, 302)

Щодо позивача не встановлено жодних порушень у призначенні або перебуванні на посадах (п. 304), не було доведено, що позивач був причетним до політично вмотивованих переслідувань політичних опонентів п. Януковича або протестувальників "Євромайдану" (п. 305), тощо.

З врахуванням викладеного застосований до позивача Закон № 1682-VII не відповідає вимогам щодо якості як складової частини верховенства права.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З врахуванням викладеного оскаржуваний наказ про звільнення позивача №2163-о від 29.10.2014 не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам щодо пропорційності (з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення), на підставі закону, що не відповідає принципу верховенства права.

Вказане є підставою для задоволення позовних вимог про скасування наказу Міністерства доходів і зборів України №2163-о від 29.10.2014 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Запорізькій області та поновлення позивача на посаді.

Щодо визначення місця поновлення позивача на посаді

Оскільки звільнення позивача мало місце у 2014 р. і здійснене наказом Міністерства доходів і зборів України, яке станом на 2020 р. ліквідоване, при прийнятті рішення необхідно визначити, поновлення яким органом і на яку посаду є належним способом захисту права позивача.

Згідно з п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 р. №1200 "Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України" утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Установлено, що:

Державна податкова служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

Державна митна служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування митного законодавства;

Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Підрозділи податкової міліції у складі Державної фіскальної служби продовжують здійснювати повноваження та виконувати функції з реалізації державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, здійснюючи оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну та охоронну функції до завершення здійснення заходів з утворення центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно з п. 1, 4 Положення про Головне управління ДФС у Запорізькій області, затвердженого наказом ДФС України від 01.02.2019 р. №80, ГУ ДФС є правонаступником усіх прав та обов`язків Головного управління Міндоходів у Запорізькій області; відповідно до покладених на нього завдань: 29) отримує і реєструє заяви, повідомлення та іншу інформацію про кримінальні та інші правопорушення у сфері оподаткування та бюджетній сфері, приймає щодо них передбачені законом рішення; 30) виявляє кримінальні та інші правопорушення у сфері оподаткування, митній та бюджетній сфері; 31) провадить відповідно до закону оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, а також вживає заходів для відшкодування завданих державі збитків http://zp.sfs.gov.ua/data/normativ/000/002/73639/dodatok_4_Polozhennya.PDF.

Таким чином, станом на час прийняття рішення по справі позивач підлягає поновленню на рівнозначній посаді, яку він обіймав станом на час звільнення, у Головному управлінні ДФС у Запорізькій області як правонаступника Головного управління Міндоходів у Запорізькій області, а органом поновлення є Державна фіскальна служба України як правонаступник Міністерства доходів і зборів України.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача проводиться відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 за період з 30.10.2014 р. по 14.12.2020 р. включно.

Згідно з наданою довідкою від 11.03.2020 р. №82 середня заробітна плата позивача за серпень-вересень 2014 р. складає 7284, 65 грн. (6994, 92 грн.+7574, 37 грн.)/2), середньоденна - 346, 88 грн. (20 та 22 робочі дні - 21 день).

Період вимушеного прогулу становить:

жовтень 2014 р. - 2 дні, листопад 2014 р. - 20 днів, грудень 2014 р. - 23 дні (45 днів) - 15 609, 6 грн.

січень-грудень 2015 р. - 250 днів, що становить 86 720 грн.;

січень-грудень 2016 р. - 251 день, що становить 87 066, 88 грн.;

січень-грудень 2017 р. - 248 днів, що становить 86 026, 24 грн.

Відповідно до довідки від 11.03.2020 р. №82 станом на 01.03.2018 р. відбулося підвищення посадових окладів особам начальницького складу податкової міліції, і посадовий оклад заступника начальника управління становить 7 890 грн. згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 р. №704.

січень 2018 р. лютий 2018 р. - 41 робочий день (14 222, 08 грн.), березень 2018 р. - грудень 2018 р. - 209 днів; коефіцієнт коригування 3, 57 (7890, 00 грн./2210 грн.), що становить 258 817, 24 грн.

січень - грудень 2019 р. - 250 днів, що становить 309 590 грн.;

січень 2020 р. - 14.12.2020 р. - 239 днів, що становить 295 968, 04 грн.

Загалом - 1 154 020, 08 грн.

Оскільки оскаржуване рішення про звільнення позивача з посади постановлено Міністерством доходів і зборів України, правонаступником якого є Державна фіскальна служба України, негативні наслідки у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також покладаються на вказаного суб`єкта владних повноважень.

В той же час, оскільки належним відповідачем по справі є саме Державна фіскальна служба України, у задоволенні позовних вимог до Державної податкової служби України суд відмовляє.

На підставі вищевикладеного, ст. 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України №2163-о від 29.10.2014 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Запорізькій області.

3. Зобов`язати Державну фіскальну службу України (04053, м. Київ, Львівська площа, 8, код 39292197) поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на рівнозначній посаді заступника начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Запорізькій області.

4. Присудити до стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, Львівська площа, 8, код 39292197) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) 1 154 020, 08 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.10.2014 по 14.12.2020 р.

5. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Рішення суду в частині поновлення на посаді та присудження виплати середньої заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

8. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Головань

Повний текст рішення

виготовлено і підписано 14.12.2020 р.