Справа № 380/255/20
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/255/20 пров. № А/857/9536/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Улицького В.З.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року, ухвалене суддею Брильовським Р.М. у м. Львові о 13:48, повний текст якого складений 18 червня 2020 року, у справі №380/255/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ПАТ "Укрсиббанк", про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

10 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача Головного управління ДПС у Львівській області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПАТ «Укрсиббанк», у якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішень від 07.10.2019 № , № , № .

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що до даних правовідносин слід застосувати положення пп. 165.1.59 п. 165.1 ст. 165 ПК України. Зазначає, що прощення кредитором боргу відбулось у 2017 році, тобто після набрання чинності Законом № 909-VІІІ, яким п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України доповнено пп. 165.1.59, згідно з яким до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається сума, прощена (анульована) кредитором у порядку, передбаченому законом щодо реструктуризації зобов`язань громадян України за кредитами в іноземній валюті, що отримані на придбання єдиного житла (іпотечні кредити). Враховуючи наведене, сума основного боргу в розмірі 2 713 087, 79 грн, прощеного в рамках кредитного договору №0 від 22.05.2008, не є базою оподаткування та не може відноситись до оподатковуваного доходу в силу приписів пп. 165.1.59 п.165.1 ст. 165, що вказує на відсутність обов`язку декларування вказаного доходу як додаткове благо, сплачувати податок на доходи фізичних осіб та військовий збір. Позивач зауважила, що кредит в іноземній валюті був отриманий для придбання єдиного житла та наголосила також на тому, що сплатила до банку кошти, розмір яких перевищує суму отриманого кредиту.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Надавши правову оцінку правомірності рішенням контролюючого органу, суд першої інстанції дослідив правовий статус суми прощеної заборгованості за кредитом позивача та дійшов висновку, що вказана сума включає в себе тіло кредиту, без відсотків та/або пені, що, відповідно, свідчить про законність обчислення відповідачем грошового зобов`язання позивачу. У зв`язку з несплатою позивачем у встановлені строки грошового зобов`язання, відповідачем нараховано штрафні санкції по податку на доходи з фізичних осіб у розмірі 122088, 95 грн та з військового збору у розмірі 10174,08 грн, а також застосовано штраф за неподання декларації за 2017 рік у розмірі 170 грн.

З покликанням на рішення Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №820/6319/16 суд вказав, що пп.165.1.59 п. 165.1 ст. 165 ПК України до спірних правовідносин не підлягає застосуванню, оскільки вказана норма може бути застосована лише за умови набрання чинності законом про реструктуризацію зобов`язань громадян України за кредитами в іноземній валюті, однак такого закону прийнято не було.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.

Підпунктом 19-1.1.1пункту19-1.1статті19-1 Податкового кодексу України визначено, що контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекційстаттею 19-3 цього Кодексу, здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків.

Контролюючі органи, зокрема, мають право здійснювати контроль своєчасності подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, зборів, платежів.

Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки (п.75.1ст.75 Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

В силу вимог підпункту 78.1.2 пункту 78.1статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється якщо платником податків не подано в установлений законом строкподаткову декларацію, розрахунки, звітність для податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно допункту 39.4 статті 39 цього Кодексу, якщо їх подання передбачено законом.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що Головне управління ДПС у Львівській області на підставі наказу №4275 від 18.07.2019 про проведення перевірки та повідомлення №35930/10/13.6-13 від 18.07.2019 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку щодо дотримання вимог податкового законодавства, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 31.12.2017.

За результатами проведеної перевірки, ГУ ДПС у Львівській області складено акт №9/13-01-33-06/ НОМЕР_1 від 10.09.2019, яким зафіксовано порушення п.167.1 ст.167, пп."д" пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, п.179.1, п.179.7 ст.179.7 Податкового кодексу України, а саме позивачем не подано декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік.

На підставі наведених висновків акту перевірки Головним управлінням ДПС у Львівській області було прийнято податкові повідомлення-рішення від 07.10.2019:

-№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, на загальну суму 660 444,75 грн, у тому числі: за податковим зобов`язанням 488355,8 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 122088,95 грн (т.1 а.с.8);

-№, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 50870,40 грн, у тому числі: за податковим зобов`язанням 40696,32 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 10174,08 грн (т.1 а.с.10);

-№, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) в сумі 170, 00 грн (т.1 а. с. 7).

Позивач, вважаючи податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 07.10.2019 №, №, № протиправними, звернулась до суду з вимогою про їх скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не задекларувала дохід у вигляді додаткового блага, що виник у зв`язку з прощенням (анулюванням) боргу за кредитним договором №0 від 22.05.2008, та, відповідно, не сплатила податок з доходів фізичних осіб та військовий збір.

Так, суд встановив, що 22.05.2008 між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 від 22.05.2008 відповідно до якого ОСОБА_1 надано кошти в іноземній валюті у розмірі 109 135,00 доларів США.

Відповідні кошти були отримані позивачем для купівлі квартири АДРЕСА_1 , яка була передана в іпотеку відповідно до іпотечного договору від 22.05.2008 (а.с.28-31).

26.04.2017 ПАТ «Укрсиббанк» надіслав на адресу ОСОБА_1 повідомлення про анулювання боргу, у якому ПАТ «УкрСиббанк» повідомив, що на підставі Кредитного договору №0 від 22.05.2008 станом на 26 квітня 2017 року за ОСОБА_1 обліковується кредитна заборгованість у сумі 155 863,68 доларів США 68 центів, що складає 4 150 935,34 гривень 34 копійок по курсу НБУ станом 26 квітня 2017 року, заборгованість за відшкодування понесених AT «УкрСиббанк» витрат на примусове стягнення в сумі 5 375,80 гривень.

Водночас, AT «УкрСиббанк» повідомлено позивача про прийняття рішення про анулювання кредитної заборгованості за Кредитним договором №0 від 22.05.2008, а саме:

-суми основного боргу (кредиту) 101 873,87 доларів США, що складає 2 713 087,79 гривень по курсу НБУ станом на 26 квітня 2017 р;

-суми процентів 30 472,81 доларів США, що складає 811 546,76 гривень по курсу НБУ станом на 26 квітня 2017 року.

Додатково AT «УкрСиббанк» у відповідному повідомленні роз`яснив ОСОБА_1 про необхідність самостійно сплатити податок на доходи фізичних осіб з такого доходу та відобразити його у річній податковій декларації з податку на доходи фізичних осіб, а також сплатити військовий збір відповідно до п 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України з оглядду на те, що відповідно до пп.«д» 164.2.17 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України анульована сума заборгованості за основним боргом (кредитом) є її доходом, отриманим як додаткове благо.

Разом з тим, позивачем не задекларовано дохід у вигляді додаткового блага, що виник у зв`язку з прощенням (анулюванням) боргу за кредитним договором №0 від 22.05.2008, та, відповідно, не сплачено податок з доходів фізичних осіб та військовий збір.

Згідно з пп.163.1.1 п.163.1 ст.163 Податкового кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Абзацом 2 пп. 164.1 статті 164 ПК України визначено, що загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Підпунктом 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

Відповідно до пп. 162.2.17 п. 16.2 ст. 162 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

Приписами підпункту 14.1.47 п. 14.1 ст. 14 ПК України встановлено, що додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

У відповідності до пп. «д» пп.164.2.17 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року.

Положеннями пп. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168 Податкового кодексу України передбачено, що платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов`язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів.

Відповідно до пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - до 1 травня року, що настає за звітним, крім випадків, передбачених розділом IV цього Кодексу.

Згідно з п. 179.7 ст.179 Податкового кодексу України фізична особа зобов`язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену в поданій нею податковій декларації.

У відповідності до п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту 49.2 статті 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом, згідно з п. 120.1 ст. 120 Податкового кодексу України, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішень суб`єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.

У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (ч.2 ст. 77 КАС України). У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною 1 ст. 77 КАС України обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу, повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Сторонами справи не заперечується, що АТ «УкрСиббанк» здійснило прощення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №0, яка складається з основного зобов`язання у розмірі 101 873,87 доларів США ( 2 713 087,79 гривень по курсу НБУ станом на 26 квітня 2017 року) та процентів 30 472,81 доларів США (811546,76 гривень по курсу НБУ станом на 26 квітня 2017 року).

Головне управління ДПС у Львівській області, керуючись пп. «д» пп.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України включило суму прощеного основного зобов`язання (101 873,87 доларів США) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу ОСОБА_1 , що стало підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Звертаючись до суду з вимогою про скасування податкових повідомлень-рішень №, № , № від 07.10.2019 позивач обґрунтувала свої вимоги тим, що банк здійснив прощення (анулювання) заборгованості за кредитом в іноземній валюті, що був отриманий на придбання єдиного житла, у зв`язку з чим до спірних правовідносин належить застосування пп. 165.1.59 п. 165.1 ст. 165 ПК України.

Доходи, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, визначені у ст. 165 Податкового кодексу України.

У відповідності до пп. 165.1.59 п. 165.1 ст.165 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається сума, прощена (анульована) кредитором у порядку, передбаченому законом щодо реструктуризації зобов`язань громадян України за кредитами в іноземній валюті, що отримані на придбання єдиного житла (іпотечні кредити).

Суд першої інстанції визнав необґрунтованими посилання позивача на вказану норму права вказавши на те, що оскільки відповідного закону, яким визначено порядок реструктуризації зобов`язань громадян України за кредитами в іноземній валюті не прийнято, вказана норма не підлягає застосуванню при вирішенні спірних правовідносин.

Надаючи оцінку обґрунтованості зазначених висновків суду першої інстанції, колегія суддів встановила, що ст. 165 ПК України була доповнено новим пп. 165.1.59 Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» №909-VIII від 24.12.2015, який набув чинності з 01 січня 2016 року (далі Закон №909-VIII).

Пунктом 6 Розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону №909-VIII зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Стадіями законодавчої процедури є: вияв законодавчої ініціативи, реєстрація законопроекту, розгляд законопроекту, прийняття закону, його підписання і оприлюднення (розділ ІV Регламенту).

Згідно із частиною першою статті 89, частиною другою статті 90 розділу ІV Регламенту ВРУ, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VІ «Про регламент Верховної Ради України», право законодавчої ініціативи у ВРУ належить Президенту України, народним депутатам, Кабінету Міністрів України. Законопроект, проект іншого акта подається до ВРУ за підписом особи, яка має право законодавчої ініціативи або представляє орган, наділений таким правом.

Відповідно до відомостей, розміщених на офіційному веб-порталі «Верховна Рада України» у розділі «Законотворчість» 17 червня 2016 року був зареєстрований проект Закону про реструктуризацію зобов`язань громадян України за кредитами в іноземній валюті, що отримані на придбання єдиного житла. Проте 29 серпня 2018 року зазначений законопроект був відкликаний та знятий з розгляду.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що закон щодо реструктуризації зобов`язань громадян України за кредитами в іноземній валюті, що отримані на придбання єдиного житла (іпотечні кредити) - не прийнятий.

Перевіряючи наявність підстав для застосування пп. 165.1.59 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України за відсутності спеціального закону щодо реструктуризації зобов`язань громадян України за кредитами в іноземній валюті, що отримані на придбання єдиного житла (іпотечні кредити), колегія суддів прийшла до таких висновків.

Згідно з пояснювальною запискою до проекту Закону про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році, метою його прийняття, було вдосконалення норм Податкового кодексу України для покращення адміністрування податків, шляхом, зокрема, звільнення від оподаткування сум, прощених (анульованих) кредитором за кредитами в іноземній валюті, що отримані на придбання єдиного житла (іпотечні кредити).

Отже, положення пп. 165.1.59 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України були спрямовані саме на звільнення від оподаткування сум, прощених (анульованих) кредитором за кредитами в іноземній валюті, що отримані на придбання єдиного житла (іпотечні кредити).

Виключивши зазначені суми із переліку доходів, що входять до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, законодавець додатково передбачив, що прощення (анулювання) боргу має відбуватися у порядку, передбаченому законом щодо реструктуризації зобов`язань громадян України за кредитами в іноземній валюті, що отримані на придбання єдиного житла (іпотечні кредити) та взяв на себе зобов`язання прийняти такий закон.

Разом з тим, закріпивши на законодавчому рівні право на звільнення від оподаткування відповідних сум, держава не виконала взятого на себе зобов`язання щодо прийняття спеціального нормативно-правового акту, який встановлює порядок прощення (анулювання) такої заборгованості.

В той же час, вищевказана норма пп. 165.1.59 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України залишається чинною та не є скасованою, відтак позивач не повинна зазнавати у зв`язку з цим негативних наслідків у вигляді збільшення грошового зобов`язання.

У відповідності до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини вже розглядав справи про України, у яких держава, закріпивши право, не виконала взятого на себе зобов`язання щодо врегулювання порядку його реалізації.

Так, у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що Закон України «Про соціальний захист дітей війни» діяв у редакції зі змінами, внесеними Законом України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та передбачав, що розмір відповідної надбавки визначатиме Кабінет Міністрів України. Зважаючи на імперативне формулювання, заявники могли законно сподіватись, що Кабінет Міністрів України встановить розмір пенсії за відповідний період. Таким чином, протягом цього періоду заявники мали «законне сподівання» щодо підвищеного розміру пенсії. Однак такої постанови в 2006 році прийнято не було.

Європейський суд з прав людини констатував, що у цьому випадку відмова держави здійснити певні дії становила втручання в права заявників, передбачені статтею 1 Першого протоколу. Суд не бачив жодних причин, чому органи влади не вжили заходів для визначення розміру надбавки до пенсії заявників, і вважав це втручання невиправданим.

Податковий кодекс України також містить імперативне формулювання про те, що сума, прощена (анульована) кредитором за кредитами в іноземній валюті, що отримані громадянами України на придбання єдиного житла (іпотечні кредити) - не включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

Отже, ОСОБА_1 мала законне сподівання, що сума прощеної АТ «УкрСиббанк» заборгованості не є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором.

З неприйняттям спеціального закону, передбаченого пп. 165.1.59 п. 165.1 ст. 165 ПК України, державою допущено невиправдане втручання у права позивача.

З огляду на викладене, під час апеляційного розгляду справи колегія суддів виходить з того, що визначальним для правильного вирішення справи є перевірка обов`язкових умов, з якими пп. 165.1.59 п. 165.1 ст. 165 ПК України пов`язує звільнення суми прощеного боргу від оподаткування. До них належать: прощення боргу кредитором; боржником є громадянин України; кредит був отриманий в іноземній валюті; кредит надавався для цілей придбання єдиного житла; виконання кредитного зобов`язання було забезпечене іпотекою.

Наявність у позивача зазначених умов підтверджується матеріалами справи.

Додатково колегія суддів вважає необхідним зазначити, що на підтвердження того, що за кредиті кошти було придбане єдине житло, позивачем нададо на розгляд суду першої інстанції Інформаційну довідку з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо суб`єкта від 12.03.2020.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що сума прощеного боргу ОСОБА_1 основного зобов`язання у розмірі 101873,87 доларів США не підлягає включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу згідно з пп. 165.1.59 п.165.1 ст. 165 Податкового кодексу України.

Аналогічна правова позиція щодо застосування положення пп.165.1.59 п.165.1 ст.165 ПК України викладена в постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі №820/2600/16, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом при розгляді даної справи.

Водночас, з огляду на згадувані положення податкового законодавства, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що судом помилково вказано на позицію Верховного Суду у постанові від 06.05.2020 про неможливість застосування до спірних відносин у справі № 820/6319/16 щодо прощення (анулювання) податкового боргу пп. 165.1.59 п.165.1 ст. 165 Податкового кодексу України, оскільки податкові повідомлення-рішення у згаданій справі прийняті на підставі акту перевірки фізичної особи з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства в частині подання річної податкової декларації про майновий стан і доходи та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, тобто отримання доходу у вигляді додаткового блага (ознака доходу 126) фізичною особою відбулось у 2014 році до прийняття Закону №909-VIII від 24.12.2015, який набрав чинності з 01.01.2016.

Наведені обставини не враховані судом першої інстанції при перевірці законності та обґрунтованості оскаржуваних податкових повідомлень-рішень на відповідність критеріям правомірності рішень суб`єкта владних повноважень, визначених ч.2 ст. 2 КАС України, та стосовно наявності підстав для їх скасування.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Львівській області від 07.10.2019 № , № , № є підставними, обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Натомість відповідачем не виконано вимог ч.2 ст.77 КАС України щодо обов`язку доведення правомірності прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до частини першоїстатті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

За правилами ч.6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами першою статті 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

У разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 9 вказаної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує : 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шостастатті 134 КАС України).

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат відповідно до вимог частини сьомої цієї статті покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат підлягає оцінці кожен окремий доказ надання правової допомоги та у їх сукупності співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката, а також заперечення суб`єкта владних повноважень щодо обґрунтованості їх розміру.

З матеріалів справи слідує, що позивачем клопотання про стягнення понесених судових витрат на професійну правничу допомогу було заявлено у позовній заяві та докази понесених витрат на професійну правничу довомогу заявником подано з дотриманням порядку та строків, визначених ч.7 ст. 139 КАС України.

На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 01 грудня 2019 року №12/19, укладений між позивачем та адвокатом Валовін Ю.В. (т.1 а.с.32-33).

Пунктами 4.1-4.3 Договору обумовлено порядок здійснення розрахунків та розмір гонорару адвоката.

Також на підтвердження витрат на правничу допомогу подано докази: рахунок №1, який містить детальний опис робіт та їх вартість (т.1 а.с.35); акт наданих послуг №1 від 26.12.2019 до Договору про надання правової допомоги (т.1 а.с.34); акт наданих послуг №2 від 05.05.2020 до Договору про надання правової допомоги (т.1 а.с.211); акт проведених розрахунків до Договору про надання правової допомоги (т.1 а.с.212), що дозволяють ідентифікувати понесені позивачем витрати як такі, що сплачені за надання правничої допомоги у даній справі.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі - 7600,00 грн, їх пов`язаність з розглядом справи, пропорційність та обгрунтованість розміру судового збору до предмета спору, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, співмірність виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), відтак колегія суддів приходить до висновку про їх стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Також документально підтвердженими судовими витратами позивача є сплачений судовий збір, розмір якого є обгрунтованим та пропорційним до предмета спору в сумі 16537,13 грн (6614,85 грн + 9922,28 грн), які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329, 331 Кодексуадміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року у справі №380/255/20 скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення Головного управління ДПС у Львівській області № від 07.10.2019, № від 07.10.2019, № від 07.10.2019.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області () на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Дрогобицьким РВ УМВС України у Львівській області 20.11.1997) судові витрати у розмірі 16537 (шістнадцять тисяч п`ятсот тридцять сім) грн 13 коп. сплаченого судового збору та судові витрати у розмірі 7600 (сім тисяч шістсот) грн 00 коп, понесені на професійну правничу допомогу

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
В. З. Улицький
Постанова складена в повному обсязі 16.12.2020.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду