Справа № 540/2511/20
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/2511/20

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Пекного А.С.,

при секретарі: Мельник О.О.,

за участю представника позивача Безлюдного В.С., представників відповідачів Волкової Н.М., Пагуби Т.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Керівника Херсонської обласної прокуратури та до Херсонської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, зобов`язання поновити на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулась із позовом до Керівника Херсонської обласної прокуратури (далі-відповідач-1), Херсонської обласної прокуратури (далі-відповідач-2), в якому вона просить: - визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Херсонської області № 394-к від 04.08.2020р. про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць Великоолександрівської міжрайонної прокуратури та з органів прокуратури Херсонської області внаслідок скорочення штату у зв`язку з реорганізацією ( п.1. ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу"), з 05.08.2020р.; - зобов`язати відповідача-1 поновити позивача на посаді головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць в органах прокуратури Херсонської області з 06.08.2020р.

У позові зазначає, що її було призначено на посаду головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць Великоолександрівської міжрайонної прокуратури як таку, що пройшла конкурсний відбір, з 12 листопада 2012 року. Хоча вона перебувала з 19 травня 2015 року у допологовій, післяпологовій відпустках, відпустках по догляду за дитиною до досягнення трирічного та шестирічного віку, 23 липня 2015 року її було попереджено про заплановане звільнення з 23 вересня 2015 року, у зв`язку із скороченням її посади. Наказом прокурора Херсонської області № 394-к від 04.08.2020 року позивача звільнено з 05.08.2020 року з займаної посади та з органів прокуратури Херсонської області внаслідок скорочення штату Великоолександрівської міжрайонної прокуратури Херсонської області у зв`язку з реорганізацією ( п.1. ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу»), при цьому підставою для звільнення став наказ Генерального прокурора України від 15.07.2015р. №57ш. Згаданим наказом скорочено у структурі та штатному розписі прокуратури Херсонської області 111,5 посад та зараховано їх до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати, у тому числі скорочено у структурі та штатному розписі прокуратури Херсонської області одну посаду головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць Великоолександрівської міжрайонної прокуратури. 05.08.2020 року позивачу запропоновано зайняти 0,5 ставки водія Каховської місцевої прокуратури, від чого вона відмовилася. Вважає своє звільнення протиправним, посилаючись на те, що спірні правовідносини виникли з 15.07.2015р. (прийняття Генеральним прокурором України наказу про скорочення у структурі та штатному розписі прокуратури Херсонської області певних посад) і до них має застосуватись законодавство у тій редакції, яка діяла на час їх виникнення, зокрема, статті 36, 40, 42, 43, 49-2, 184 Кодексу законів про працю України. Однак їй не було запропоновано жодної вакантної посади, не вжито заходів для її працевлаштування, незважаючи на те, що вона відносилась до переліку осіб, які мають переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а також на встановлену заборону звільнення жінок, які мають дітей, без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації та отримання згоди на звільнення. Усе це позивач визначає як грубе порушення процедури її звільнення та підставу для визнання оскарженого наказу протиправним і поновлення її на посаді.

Ухвалою від 25.09.2020р. у справі відкрито спрощене провадження та призначено судове засідання на 12.10.2020р. о 13:00 год., а відповідача-2 зобов`язано надати докази.

У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному з 07 по 12.10.2020р. розгляд справи призначено на 10:00 год. 30.10.2020р.

Відповідачем-2 подано 15.10.2020р. відзив, а позивачем 23.10.2020р. та 17.11.2020р. - відповіді на відзив.

У відзиві відповідач-2 зазначає, що позивач працювала на посаді головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць Великоолександрівської міжрайонної прокуратури, але наказом Генерального прокурора України від 15.07.2015р. № 57ш у структурі та штатному розписі прокуратури Херсонської області було скорочено низку посад, у тому числі вказану посаду, яку займала позивач. У зв`язку з цим позивача було попереджено про заплановане вивільнення із займаної посади наказом Великоолександрівського міжрайонного прокурора від 23.07.2015р. №12 та ознайомлено під розпис з цим наказом. Водночас інші посади у Великоолександрівській міжрайонній прокуратурі Херсонської області їй не пропонувались з огляду на їх відсутність. Щодо посад державної служби, які було утворено наказом Генерального прокурора України від 23.07.2015р. № 57ш (головний спеціаліст відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Херсонської області та відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Херсонської області), на які посилається позивач у своєму позові, то вказані посади не відносилися до номенклатури посад міжрайонного прокурора, тому не могли бути їй запропоновані. Крім того, вони є посадами вищого рівня порівняно з посадою, яку обіймала позивач, у зв`язку з чим їх заміщення було можливе лише шляхом проходження конкурсу. Також відповідач-2 вважає необґрунтованими посилання позивача на порушення роботодавцем приписів статей статті 40 і 184 КЗпП України щодо заборони звільнення в період тимчасової непрацездатності та в період перебування працівника у відпустці, а також щодо заборони звільнення жінок, які мають дітей, оскільки її було звільнено з органів прокуратури та із займаної посади після досягнення її дитиною шестирічного віку у період, коли вона не перебувала у відпустці, жодних документів, які б свідчили про тимчасову непрацездатність, до органів прокуратури Херсонської області позивачем також не надавалось.

Крім того, з посиланням на норми Законів України «Про державну службу» від 10.12.2015р. № 889-VIII, «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020р. № 440-ІХ, відповідач-2 вказує, що з набранням ними чинності, норми трудового законодавства перестали поширюватись на державних службовців і суб`єкт призначення або керівник державної служби не зобов`язаний, а лише може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. Саме тому, що пропозиція посади державного службовця віднесена до дискреційних повноважень керівника державної служби, а Великоолександрівська міжрайонна прокуратура припинила своє існування шляхом реорганізації з 15.12.2015 відповідно до Закону України «Про прокуратуру», то пропозицій щодо зайняття посад державної служби позивачу перед звільненням не надавалось, як і не отримувалась також згода на звільнення від виборного органу первинної профспілкової організації. Безпосередньою підставою для звільнення позивача стало скорочення штату Великоолександрівської міжрайонної прокуратури, про що зазначено в оскарженому наказі прокурора Херсонської області, а при звільненні ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць Великоолександрівської міжрайонної прокуратури керівником державної служби було правомірно та правильно застосовано приписи статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015р. № 889-VIII.

Посилаючись на викладене, відповідач-2 просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що оскаржений наказ прокурора Херсонської області від 04.08.2020р. № 394к видано на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Представник позивача у відповідях на відзив вказує, що згідно наказу Генерального прокурора України від 15.07.2015р. № 57ш скорочено посаду головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць Великоолександрівської міжрайонної прокуратури Херсонської області, яку обіймала ОСОБА_1 , а наказом прокурора Великоолександрівської міжрайонної прокуратури Херсонської області від 23.07.2015р. №12 позивача попереджено про заплановане вивільнення із займаної посади з 23.09.2015р., тобто у роботодавця виник обов`язок здійснити вивільнення позивача в період з 23 липня по 23 вересня 2015р. Між тим, за наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015р. №93ш у зв`язку з утворенням з 15.12.2015 місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур внесені зміни до структури та штатного розпису прокуратури Херсонської області, у тому числі виключений штатний розпис Великоолександрівської міжрайонної прокуратури та включений штатний розпис Бериславської місцевої прокуратури. При цьому територіальною юрисдикцією Бериславської місцевої прокуратури, відповідно до переліку і територіальної юрисдикції місцевих та військових прокуратур, визначених у Додатку до Закону України «Про прокуратуру», є в тому числі Великоолександрівський район. Встановлено у штатному розписі місцевих прокуратур Херсонської області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 275 одиниць з відповідним фондом заробітної плати, у тому числі в Бериславській місцевій прокуратурі - 38 одиниць. З них спеціалісти 1 категорії - 3 одиниці, провідний спеціаліст з питань захисту державних таємниць - 1 одиниця. Згідно з пунктом 1-1 Розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, до утворення місцевих прокуратур їх повноваження здійснюють міські, районні, міжрайонні, районні у містах прокуратури. На зазначений період за прокурорами та керівниками цих прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури і ці повноваження міжрайонні прокуратури здійснювали до 14 грудня 2015 року. З цього позивач висновує, що з 16 липня по 14 грудня 2015 року Великоолександрівський міжрайонний прокурор радник юстиції Нікітін В. здійснював повноваження, передбачені статтею 13 ЗУ «Про прокуратуру» № 1697-VII для керівника місцевої прокуратури, а відтак і міг пропонувати позивачу іншу посаду. Також позивач вважає, що відповідачі визнають, що обов`язок із вивільнення державних службовців покладався як на міжрайонних прокурорів так і на прокурорів областей, а тому є необґрунтованими доводи відповідачів про те, що пропонувати вакантні посади позивачу повинен був лише міжрайонний прокурор. Як вказує позивач, внаслідок реорганізації були утворені місцеві прокуратури, у тому числі Бериславська місцева прокуратура, в якій прокурор Херсонської області повинен був в період з 23 липня по 23 вересня 2015 року в першу чергу запропонувати позивачу усі посади спеціалістів, які на той час були вільними. Крім цього, прокурор Херсонської області мав можливості і обов`язок запропонувати позивачу в період її вивільнення усі посади спеціалістів в утворених місцевих прокуратурах Херсонської області, але не зробив цього, що є протиправним.

Ухвалою від 30.10.2020р. було відкладено судове засідання на 11:00 год. 09.11.2020р. та зобов`язано Херсонську обласну прокуратуру надати до суду у строк до 05.11.2020р. докази. Докази подані 06.11.2020р.

Ухвалою від 09.11.2020р. за клопотанням представника позивача відкладено розгляд справи на 10:00 год. 23.11.2020р.

Ухвалою від 18.11.2020р. Херсонську обласну прокуратуру зобов`язано у строк до 23.11.2020р. надати до суду докази.

Ухвалою від 23.11.2020р. Херсонську обласну прокуратуру зобов`язано у строк до 30.11.2020р. надати до суду докази. В судовому засіданні оголошено перерву до 04.12.2020р.

Ухвалою від 04.12.2020р. частково задоволено клопотання представника позивача та витребовано у відповідача-2 докази, в судовому засіданні оголошено перерву до 14.12.2020р.

В ході судового засідання представник позивача наполягав на задоволенні позову.

Представники відповідача заперечували проти задоволення позову.

В судовому засіданні 14.12.2020р. проголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, перевіривши доводи сторін, суд приходить до таких висновків.

Наказом Великоолександрівського міжрайонного прокурора Херсонської області №25 від 09.11.2012р. ОСОБА_2 , призначено на посаду головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць Великоолександрівської міжрайонної прокуратури як таку, що пройшла конкурсний відбір, з 12 листопада 2012 року.

Наказом Великоолександрівського міжрайонного прокурора Херсонської області №11 від 26.03.2014р. «Про зміну прізвища» наказано головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць Великоолександрівської міжрайонної прокуратури ОСОБА_2 у зв`язку з одруженням та зміною прізвища іменувати у всіх документах ОСОБА_1 .

Наказом Великоолександрівського міжрайонного прокурора від 19.05.2014р. №17 ОСОБА_1 надано допологову та післяпологову відпустку з 19.05.2014р. по 21.09.2014р., наказом від 22.09.2014р. № 4 - відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 22.09.2014р. по 04.08.2017р.

Наказом Генерального прокурора України від 15.07.2015р. №57ш у структурі та штатному розписі прокуратури Херсонської області було скорочено низку посад, у тому числі посаду головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць Великоолександрівської міжрайонної прокуратури Херсонської області, яку обіймала ОСОБА_1 .

Наказом Великоолександрівського міжрайонного прокурора від 23.07.2015р. №12 позивача було попереджено про заплановане вивільнення із займаної посади з 23.09.2015р. та ознайомлено під розпис з цим наказом 23.07.2015р.

Наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015р. №93ш, у зв`язку з утворенням з 15.12.2015р. місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур, у структурі та штатному розписі прокуратури Херсонської області виключено штатні розписи прокуратур, які припиняються, у тому числі і Великоолександрівської міжрайонної прокуратури. Також наказом включено штатні розписи новоутворених місцевих прокуратур: Бериславської, Генічеської, Каховської, Новокаховської та Херсонської.

Цей наказ уводився в дію з 15.12.2015р.

З 15.12.2015р. набув чинності у повному обсязі Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII, статтею 12 якого визначено, що у системі органів прокуратури діють місцеві прокуратури, перелік яких міститься у Додатку до цього Закону. Згідно з вказаним Додатком, в Херсонській області діяло 5 місцевих прокуратур, у тому числі Бериславська місцева прокуратура, територіальна юрисдикція якої розповсюджується на Бериславський, Білозерський, Великоолександрівський, Високопільський, Нововоронцовський райони.

Наказами прокурора Херсонської області від 07.08.2017р. №317к, від 06.08.2018р. №303к, від 05.08.2019р. №380к позивачу надавались відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шести років - з 07.08.2017р. по 04.08.2018р., з 06.08.2018р. по 04.08.2019р. та з 05.08.2019р. по 04.08.2020р.

Наказом прокурора Херсонської області від 04.08.2020р. №394к позивача звільнено з 05.08.2020р. з посади головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць Великоолександрівської міжрайонної прокуратури Херсонської області внаслідок скорочення штату Великоолександрівської міжрайонної прокуратури у зв`язку з реорганізацією (пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу»). Підставою видання наказу зазначено наказ Генерального прокурора України від 15.07.2015р. №57ш.

Не погоджуючись із звільненням, позивач звернулась до суду.

При вирішенні спору суд виходить з такого.

На час попередження позивача про наступне звільнення діяв Закон України від 16.12.1993р. №3723-XII «Про державну службу», який передбачав для державних службовців ті самі права та їх гарантії, що і для інших категорій працівників.

Як слідує зі змісту статті 30 Закону №3723-XII, процедура звільнення державного службовця на той час визначалась трудовим законодавством, оскільки названою статтею було передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі: 1) порушення умов реалізації права на державну службу (стаття 4 цього Закону); 2) недотримання пов`язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 16 1 цього Закону; 3) досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону); 4) відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії (стаття 31 цього Закону); 5) виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (стаття 12 цього Закону); 6) відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

Відповідно трудовим законодавством були визначені такі приписи, як: обов`язок власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівнику вакантні посади та перевести його за згодою на іншу роботу у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а також фактична заборона звільнення працівника без виконання власником такого обов`язку (стст.40, 49-2 КЗпП України); заборона звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці; визначення категорій працівників та випадків, коли їм надається переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (ст.42 КЗпП України); гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади); заборони звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП України).

Отже, трудовим законодавством було встановлено заборону звільнення працівника під час перебування його у відпустці.

Як видно з матеріалів справи, позивач з 19.05.2014р. по 21.09.2014р. перебувала у допологовій та післяпологовій відпустках, з 22.09.2014р. по 04.08.2017р. - у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, а також з 07.08.2017р. по 04.08.2018р., з 06.08.2018р. по 04.08.2019р. та з 05.08.2019р. по 04.08.2020р. - у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шести років.

Однак за час перебування позивача у вказаних відпустках суттєво змінилось правове регулювання відносин державної служби.

Так, Закон №3723-XII втратив чинність з 01.05.2016р., натомість набув чинності Закон України від 10.12.2015р. №889-VIII «Про державну службу».

Цей Закон визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Приписами частини першої статті першої Закону № 889-VIII (в редакції, чинній на момент призначення позивача на посаду, із якої він у подальшому був звільнений) державна служба визначена як публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно із ст. 3 Закону № 889-VIII, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Дія цього Закону поширюється на державних службовців: 1) Секретаріату Кабінету Міністрів України; 2) міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; 3) місцевих державних адміністрацій; 4) органів прокуратури; 5) органів військового управління; 6) закордонних дипломатичних установ України; 7) державних органів, особливості проходження державної служби в яких визначені статтею 91 цього Закону; 8) інших державних органів.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави для припинення державної служби визначено частиною першою статті 83 Закону України «Про державну службу». Так, державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Відповідно до частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем двох підряд негативних оцінок за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

В той же час, 19.09.2019р. Верховною Радою України було прийнято Закон України №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (далі - Закон № 117-IX), який набрав чинності 25.09.2019р., а також Закон України від 14.01.2020р. №440-IX «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», який набрав чинності з 13.02.2020р.

Цими законами було внесено численні зміни до низки законодавчих актів, в тому числі і Законів України «Про центральні органи виконавчої влади», «Про державну службу» та до Кодексу законів про працю України.

Тепер у статті 87 Закону України «Про державну службу» пункт 1 частини першої викладено в новій редакції, відповідно до якої підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Також частина перша статті 87 доповнена пунктом 1-1, згідно з яким підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Частина 3 статті 87 фактично викладена в новій редакції і гласить, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Також стаття 87 Закону № 889-VIII доповнена частиною п`ятою такого змісту: « 5. Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки».

Із системного аналізу доповнень та змін до ст. 87 Закону № 889-VIII слідує, що вони суттєво змінили порядок звільнення особи за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема з підстав реорганізації державного органу, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби, зміни структури або штатного розпису державного органу - в сторону звуження гарантій державного службовця на продовження служби.

Так скасований обов`язок суб`єкта призначення пропонувати працівнику іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі, а також виключене положення пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Відповідні зміни були внесені і у КЗпП України Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» 12 грудня 2019 року № 378-IX, що набрав чинність 02.02.2020р.

Зокрема статтю 49-2 КЗпП України, яка регулює порядок вивільнення працівників, після частини п`ятої доповнено новою частиною такого змісту: «Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень».

Із системного аналізу доповнень та змін до ст. 49-2 КЗпП України слідує, що такі зміни суттєво змінили порядок звільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу» за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1 частини першої статті 40, а саме: до державних службовців не застосовуються положення частини другої статті 40 КЗпП України «Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу» та положення частини другої статті 49-2 КЗпП України «При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством».

Таким чином, наявність чи відсутність вакантних посад, або зміни штатної чисельності в державному органі вже не має правового значення, оскільки з 13.02.2020р. відсутній обов`язок керівника, суб`єкта призначення пропонувати такі посади державному службовцю, як відсутній і обов`язок щодо його працевлаштування.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивача звільнено правомірно, оскільки вона була попереджена про наступне звільнення завчасно, посада її дійсно була скорочена, на момент видання наказу про звільнення на позивача вже не поширювались установлені ст.184 КЗпП України гарантії на працю для жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років), а у відповідачів не було обов`язку пропонувати їй будь-які посади.

На час звільнення позивача відповідачами були дотримані всі умови, установлені Законом №889-VIII з урахуванням змін, унесених Законами №117-IX та №440-IX.

Той факт, що при попередженні позивача про наступне звільнення у липні 2015 року їй не пропонувались жодні вакантні посади державної служби, як і не вчинялось дій з її працевлаштування, хоча і свідчить про порушення вимог чинного на той час законодавства (Закону №3723-XII та КЗпП України), однак також не має правового значення для цього спору, оскільки позивача звільнено у відповідності до вимог нині діючого Закону №889-VIII, який з 02.02.2020р. вже не передбачає поширення загальних норм КЗпП України на спірні правовідносини.

При цьому суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що на спірний випадок не поширюються положення Закону №889-VIII, а застосуванню підлягають виключно норми КЗпП України у редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» 12 грудня 2019 року № 378-IX, з таких підстав.

Позивач ці доводи аргументує тим, що спірні правовідносини виникли у липні 2015 року з прийняття Генеральним прокурором України наказу про скорочення, в тому числі і її посади та попередження її про наступне звільнення, у зв`язку з чим вважає, що законодавство, яке набрало чинності після цього, не може бути застосоване.

Однак слід звернути увагу на те, що Конституційний Суд України у рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 вказав, зокрема, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп/1997 Конституційний Суд України також зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Таким чином, хоча спірні правовідносини і мають свої підвалини з 2015 року, проте продовжували існувати і після втрати чинності Законом №3723-XII та набрання чинності Законами №889-VIII, №117-IX, №440-IX та № 378-IX, тому саме ці останні закони і повинні застосовуватись в даному випадку.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 257-262 КАС України, суд

вирішив:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури та керівника Херсонської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, зобов`язання поновити на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 15 грудня 2020 р.

Суддя А.С. Пекний

кат. 106030000