Справа № 160/5434/20
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2020-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 грудня 2020 року м. Дніпросправа № 160/5434/20

головуючий суддя І інстанції Лозицька І.О.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Іванова С.М. (доповідач),

суддів: Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року в адміністративній справі №160/5434/20 за позовом ОСОБА_1 до виконуючого обов`язки начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Щирби Олени Миколаївни, Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконуючого обов`язки начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Щирби Олени Миколаївни, Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та виконуючої обов`язки начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Щирби Олени Миколаївни щодо відмови у проведенні дисциплінарного провадження за фактом приховування підлеглими державними службовцями відомостей, отриманих із Государственного казенного учреждения «Государственный архив Приморского края», надісланих 12.01.2018 року №5630-П для вирішення спірного питання з призначення пенсії за віком ОСОБА_1 , та щодо надання заздалегідь неправдивих відомостей до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська під час слухання справи №200/21805/17;

- зобов`язати керівника Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області здійснити дисциплінарне провадження для встановлення винних та притягнення їх до відповідальності за фактами приховування підлеглими державними службовцями відомостей, отриманих із Государственного казенного учреждения «Государственный архив Приморского края», надісланих 12.01.2018 року №5630-П для вирішення спірного питання з призначення пенсії за віком ОСОБА_1 та надання заздалегідь неправдивих відомостей до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська під час слухання справи №200/21805/17.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вищезазначене рішення як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що надання останнім копій відповідних документів про факт неналежного виконання посадових обов`язків підлеглими державними службовцям, порушення ними імперативних норм чинного пенсійного законодавства, свідчило про ознаки вчинення державними службовцями дисциплінарного проступку та свідчило про необхідність здійснення відповідного дисциплінарного провадження щодо останніх.

Головним управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останнє просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному Управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком, що не заперечується сторонами.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.07.2019 року у справі №200/21805/17 позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області включити до страхового стажу для обчислення пенсії ОСОБА_1 періоди навчання у Таллінському морехідному училищі рибної промисловості із 01 вересня 1975 року по 14 лютого 1978 року та період роботи у Владивостоцькій базі тралового рефрижераторного флоту із 10 березня 1978 року по 28 вересня 1979 року.

З матеріалів справи вбачається, що 21.12.2019 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області з заявою від 20.12.2019 року, в якій просив: 1) спонукати працівників Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області до керування нормами чинного законодавства та негайного виконання належним чином судових рішень у справах № 200/17763/17, №200/21147/17, №200/21805/17; 2) провести службове розслідування та встановити винних у приховуванні інформації щодо періодів роботи та неналежного розрахунку загальної пенсії ОСОБА_1 , притягти винних до дисциплінарної відповідальності і разом з тим з`ясувати причини і умови невиконання посадових обов`язків працівниками Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 17.01.2020 року № 9538/П-09 «Про розгляд звернення» позивача повідомлено, що оскільки питання щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи з 10.03.1978 року по 28.09.1979 року вирішувалось в судовому порядку, для проведення службового розслідування відсутні підстави.

Не погодившись з наведеними доводами відповідачів, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем позовні вимоги є безпідставними, тому як відмова в проведенні службового розслідування жодним чином не порушує прав останнього.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу» підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Поряд з вказаним, відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Звертаючись до суду з позовом про скасування акту суб`єкта владних повноважень, визнання протиправними дій останнього, позивач має обґрунтувати, яким чином даний акт порушує його права та охоронювані законом інтереси. Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

Як вбачається зі змісту спірних правовідносин, предметом судового розгляду є питання правомірності відмови відповідачів у проведенні дисциплінарного провадження за фактом, на думку позивача, приховування підлеглими державними службовцями відомостей, отриманих із Державної казенної установи «Государственный архив Приморского края».

Так, колегія суддів акцентує увагу на тому, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Виходячи із положень статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства є рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Із наведених норм права вбачається, що позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Проте ці рішення, дія або бездіяльність у будь-якому випадку повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

У свою чергу неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Тобто необхідними умовами для набуття особою права на судовий захист є: безпосередня участь цієї особи (позивача у справі) в переданих на вирішення до адміністративного суду публічно-правових відносинах; володіння позивачем у цих відносинах певним обсягом прав; здійснення неправомірного зазіхання державою на ці права позивача у спірних правовідносинах, внаслідок чого належні позивачеві права мають бути порушеними. Наявність цих ознак є обов`язковою умовою для одержання особою захисту порушення прав та здійснення державою примусової сили для захисту шляхом прийняття адміністративним судом відповідного рішення.

Таким чином, особа може одержати захист своїх прав в судовому порядку лише в тому випадку, якщо ця особа є учасником відповідних відносин, спір в яких переданий на вирішення суду, і в цих відносинах певним чином були порушені, невизнанні або оспорені права цієї особи. В іншому випадку особа не є носієм порушеного права, а отже, не є суб`єктом права на судовий захист.

У будь-якому разі обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав, а не відновлення правопорядку в державі і, у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення має тягнути за собою відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що зобов`язання відповідачів здійснити дисциплінарне провадження не має безпосереднього впливу на права, свободи та інтереси позивача та не порушує останні.

Поряд з вказаним, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки суб`єктом призначення для начальника та його заступників Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є орган центральної виконавчої влади - Пенсійний фонд України та відповідно до вимог чинного законодавства для посад цієї категорії державних службовців є ініціатором порушення дисциплінарного провадження, а для начальників структурних підрозділів та інших державних службовців начальник Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а тому зобов`язання керівника Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області здійснити дисциплінарне провадження для встановлення винних та притягнення їх до відповідальності за фактами приховування підлеглими державними службовцями відомостей, отриманих із Государственного казенного учреждения «Государственный архив Приморского края», надісланих 12.01.2018 року №5630-П для вирішення спірного питання з призначення пенсії за віком ОСОБА_1 та надання заздалегідь неправдивих відомостей до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська під час слухання справи №200/21805/17, буде втручанням в дискреційні повноваження відповідних органів влади, що суперечить чинному законодавству.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції відносно безпідставності заявлених позивачем позовних вимог та відсутності правових підстав для їх задоволення.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року в адміністративній справі №160/5434/20 залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко