Справа № 380/3078/20
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/3078/20 пров. № А/857/12648/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

з участю секретаря судового засідання Михальської М. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року у справі № 380/3078/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Гостинцівська сільська рада Мостиського району Львівської області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Хома О. П.,

час ухвалення рішення 01.09.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 04.09.2020 року,

в с т а н о в и в:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, в якому, із урахування заяви про уточнення позовних вимог, просили визнати протиправними та скасувати накази ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 18 жовтня 2019 року №13-6845/16-19-СГ та №13-6844/16-19-СГ; зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо надання їм дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення ОСГ площею 2,00 га згідно з раніше поданими клопотаннями на території Гостинцівської сільської ради.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано накази Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 18 жовтня 2019 року №13-6845/16-19-СГ та від 18 жовтня 2019 року №13-6844/16-19-СГ. Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га кожному на території Гостинцівської сільської ради з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню покликаючись на те, що Гостинцівська сільська рада листом від 27 вересня 2019 року №551 не погодила можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що зумовило відмову ГУ Держгеокадастру у Львівській області у наданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дозволів на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність. З огляду на доручення Віце-прем`єр-міністра України від 08 жовтня 2014 року №37732/0/1-14 погодження органу місцевого самоврядування є обов`язковою передумовою надання такого дозволу. Окрім того, наказом ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 13 травня 2020 року № 13-5786/16-20-С надано дозвіл Гостинцівській сільській раді на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Гостинцівської сільської ради Мостиського району орієнтовним розміром земельної ділянки 13,4681 га із цільовим призначенням - для створення громадського пасовища. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивачі подали відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаються на обставини, аналогічні вимогам позовної заяви. Вважають доводи апеляційної скарги безпідставними, а тому просять таку залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Учасники справи у судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі 20 вересня 2019 року звернулися із клопотаннями до ГУ Держгеокадастру у Львівській області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 гектара для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах Гостинцівської сільської ради.

ГУ Держгеокадастру у Львівській області 18 жовтня 2019 року видано накази №13-6845/16-19-СГ та №13-6844/16-19-СГ про відмову позивачам у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Відмови мотивовані відсутністю погодження надання дозволу на розроблення документації органу місцевого самоврядування Гостинцівської сільської ради, відповідно до доручення Віце-прем`єр-міністра України від 08 жовтня 2014 року №37732/0/1-14, рішення колегії Держземагенства від 14 жовтня 2014 року №2/1 та доручення Голови Львівської облдержадміністрації від 10 лютого 2015 року №13-0/06/-15.

Позивачами 01 листопада 2019 року та 11 листопада 2019 року скеровано колективні звернення до ГУ Держгеокадастру у Львівській області щодо перегляду клопотань.

Листом від 18 листопада 2019 року Г-699/0-947/6-19 ГУ Держгеокадастру у Львівській області повідомило, що запропонована позивачами до відведення земельна ділянка належить до земель запасу та знаходиться на сільськогосподарських угіддях - пасовища. Тому такі земельні ділянки у відповідності до статті 34 ЗК України можуть надаватись громадянам в оренду для сінокосіння та випасання худоби.

Крім того, відповідачем зазначено, що на запит ГУ Держгеокадастру у Львівській області Гостинцівська сільська рада листом від 27 вересня 2019 року №551 не погодила можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, оскільки на вказаній земельній ділянці знаходяться громадське пасовище та частково землі пайового фонду (приватна власність).

Позивачами 05 грудня 2019 року та 30 січня 2020 року скеровано колективні звернення до голови Гостинцівської сільської ради щодо погодження надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, однак станом на час звернення до суду жодної відповіді від сільської ради позивачі не отримали.

Вважаючи накази ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 18 жовтня 2019 року №13-6845/16-19-СГ та №13-6844/16-19-СГ протиправними, позивачі звернулися в суд з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що законною підставою відмови заявнику у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою можуть бути лише мотивовані заперечення органу місцевого самоврядування, які передбачені виключно законом (частина 7 статті 118 ЗК України). При цьому, відповідачем не подано належних доказів правомірності відмови позивачам у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення ОСГ площею 2.00 га кожному згідно з раніше поданими заявами на території Гостинцівської сільської ради.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно із ч.2 ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до п.б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

П."а" ч.3 ст.22 ЗК України передбачає, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно із п."б" ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Це положення кореспондується з приписами ст.5 Закону України "Про особисте селянське господарство".

Ч.3 ст.116 ЗК України визначає умови безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян, однією з яких є одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч. 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Механізм безоплатної передачі земель сільськогосподарського призначення у власність та вичерпні підстави для відмови у передачі регламентовані нормами ЗК України.

Ст.118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Приписами абзацу першого частини сьомої статті 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з абзацом 3 частини сьомої статті 118 ЗК України особа має право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу, якщо уповноважений орган у місячний строк не надав ні дозволу на його розроблення, ні мотивованої відмови у наданні такого дозволу.

Отже, цією нормою закріплено право громадянина замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та жодним чином не позбавляє його права на отримання від уповноваженого органу після спливу місячного строку дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу (бездіяльності суб`єкта владних повноважень) або відмови у його наданні після спливу місячного строку (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10 липня 2018 року в справі № 806/3095/17, від 17 грудня 2018 року у справі №№509/4156/15-а).

Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

При цьому частиною сьомою статті 118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що чинним законодавством визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відмова у наданні дозволу з інших підстав не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи підставою для відмови позивачам у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства стало відсутність погодження надання дозволу на розроблення документації органу місцевого самоврядування Гостинцівської сільської ради, відповідно до доручення Віце-прем`єр-міністра України від 08 жовтня 2014 року №37732/0/1-14, рішення колегії Держземагенства від 14 жовтня 2014 року №2/1 та доручення Голови Львівської облдержадміністрації від 10 лютого 2015 року №13-0/06/-15.

Так, наказом Держземагентства України № 328 від 15 жовтня 2014 року «Про введення в дію рішень колегії Держземагентства України» введено в дію рішення колегії Держземагентства України від 14 жовтня 2014 року (протокол засідання № 2) «Про обов`язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності» № 2/1.

Разом з тим, дорученням голови Львівської обласної державної адміністрації від 10 лютого 2015 року № 13/0/6-15 з метою налагодження взаємодії Головного управління Держземагентства у Львівській області та органами місцевого самоврядування, із врахуванням наказу Державного агентства земельних ресурсів України від 15 жовтня 2014 року № 328 «Про введення в дію рішень колегії Держземагентства України від 14.10.2014», а саме: пунктом 3 зобов`язано Головне управління Держземагентства у Львівській області забезпечити обов`язкове врахування позиції органів місцевого самоврядування при прийнятті рішень щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності на етапі надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою.

Отже, зазначеним рішенням колегії Держземагентства України № 2/1 фактично визначено ще одного суб`єкта земельних правовідносин при вирішенні питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, яким є місцева рада.

Разом з тим, єдиною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою можуть бути лише підстави, передбачені частиною сьомою статті 118 ЗК України.

Незалежно від того чи відбувається розгляд питання щодо розпорядження землями державної власності безпосередньо Головним управління Держгеокадастру у Львівській області чи за участі органу місцевого самоврядування кожен з суб`єктів владних повноважень має приймати рішення відповідно до положень статті 118 ЗК України.

З матеріалів справи вбачається, що Гостинцівська сільська рада листом від 27 вересня 2019 року № 551 не погодила надання дозволу позивачам, однак повідомлені у листі сільської ради обставини, не є підставою для відмови у задоволенні заяви, враховуючи наведені вище положення ст.118 ЗК України.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, самі по собі доручення Віце-прем`єр-міністра України від 08 жовтня 2014 року №37732/0/1-14 та рішення колегії Держземагенства України №2/1 від 14 жовтня 2014 року не можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому, наявні у матеріалах справі докази свідчать про цільове призначення земельної ділянки, щодо якої позивачі зверталися з відповідними клопотаннями: 16.00 землі запасу, які не надані у власність або у користування громадянам чи юридичним особам.

Водночас відповідачем та третьою особою не надано доказів того, що така земельна ділянка на час виникнення спірних правовідносин належала до земель з цільовим призначенням - пасовища.

Щодо доводів відповідача про те, що наказом ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 13 травня 2020 року № 13-5786/16-20-С надано дозвіл Гостинцівській сільській раді на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Гостинцівської сільської ради Мостиського району орієнтовним розміром земельної ділянки 13,4681 га із цільовим призначенням - для створення громадського пасовища, то як правильно зазначив суд першої інстанції, вказаний наказ відповідачем прийнято вже після звернення позивачів до суду і такий не існував на момент розгляду звернень позивачів і прийняття оскаржених наказів.

Таким чином, наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 13 травня 2020 року № 13-5786/16-20-С не був та не міг бути підставою для прийняття оскаржених наказів.

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи, враховуючи підстави відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачам, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно протиправності оскаржуваних наказів ГУ Держгеокадастру у Львівській області, і, як наслідок, задоволення позовних вимог в частині зобов`язання повторно розглянути клопотання позивачів про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що апелянтом не сплачено судовий збір при поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Частиною першою статті 4 Закону України Про судовий збір передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу станом на 01 січня 2020 року становить 2102 грн.

Розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду, відповідно до частини 2 статті 4 Закону України Про судовий збір становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Адміністративний позов у даній справі містить дві вимоги немайнового характеру.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України Про судовий збір за подання до суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи те, що скаржник не сплатив судовий збір при зверненні до апеляційного суду з нього на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2522,40 грн. (840,80*2*1,5).

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року у справі № 380/3078/20 без змін.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області () судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2522 (дві тисячі п`ятсот двадцять дві) гривні 40 коп. на користь держави на рахунок Державної судової адміністрації України (вул.Липська, 18/5, м.Київ, 01601, ; отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA002601, код класифікації доходів бюджету 22030106.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 15 грудня 2020 року.