Справа № 640/23897/19
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2020 року м. Київ № 640/23897/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві

про зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати нарахування заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 21 970 грн. 08 коп. (двадцять одну тисячу дев`ятсот сімдесят гривень, вісім копійок), що нараховані Головним управлінням Державної податкової служби у м. Києві після прийняття ліквідаційних документів від ОСОБА_1 20.03.2017 та зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у м. Києві на підставі прийнятих ліквідаційних документів від 20.03.2017 зняти ОСОБА_1 з обліку платника єдиного внеску.

В обгрунтування позовних вимог вказано, що за позивачем в картках обліку платника податків обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску, яка була скасована за наслідками адміністративного оскарження рішенням Державної фіскальної служби України від 08.07.2019 №31347/6/99-99-11-05-02-25. Незважаючи на це, за позивачем продовжує обліковуватись відповідна заборгованість.

Відповідачем 20.02.2020 подано відзив, в якому вказано, що позивачем до контролюючого органу за основним місцем обліку 22.03.2017 було подано заяву за формою №8-ОПП, проте станом на 28.01.2020 заяву про зняття з обліку платника єдиного внеску за формою №7-ЄСВ не подано. Зазначене, на думку контролюючого органу, є підставою для нарахування єдиного соціального внеску.

Позивачем 11.03.2020 подано відповідь на відзив, в якому позивач заперечує проти доводів контролюючого органу, наголошує на пропущенні відповідачем строку для подання відзиву. Також, позивачем наголошено, що він є добросовісним платником податків, періодично перевіряв наявність у нього заборгованості, якої не було станом на 2017, 2018, І квартал 2019 років. Нарахування заборгованості здійснено після березня 2019 року, незважаючи на те, що ця заборгованість була скасована, в картках обліку платника податків заборгованість обліковується і збільшується без законних на те підстав.

Розглянувши подані сторонами докази, всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд,

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається що Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві, виписано вимогу позивачу від 16.05.2019 №Ф-68330-17 про сплату боргу (недоїмки) із сплати єдиного внеску у розмірі 18 573,72 грн.

Позивачем було подано скаргу від 07.06.2019 до Державної фіскальної служби України про скасування вищезазначеної вимоги, оскільки адвокатську діяльність не здійснював, доходи від її провадження не отримував тому на підставі цього 20.03.2017 позивачем було подано до Державної податкової інспекції у Дарницькому районні Головного Управління Державної фіскальної служби у м. Києві заяву про ліквідацію платника податків за формою №8-ОПП (від 20.03.2017), ліквідаційну податкову декларацію (№8 від 20.03.2017) та 16.03.2017 сплатив суму єдиного внеску згідно поданого звіту в розмірі 2 112, 00 грн. (№8 від 20.03.2017), так діяльність позивача як самозайнятої особи, була припинена та не здійснювалась.

Позивачем 30.07.2019 отримано Рішення Державної фіскальної служби України від 08.07.2019 №31347/8/99-99-11-05-02-25, у котрій скаргу позивача задоволено та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2019 №Ф-68330-17 на суму 18 573, 72 грн.

Так, згідно висновків Державної фіскальної служби України, у зв`язку з припиненням діяльності 22.03.2017 скаржником ( ОСОБА_1 ) подано заяву за формою « 8-ОПП та звіт із зазначенням типу форми «ліквідаційна» за 2017 рік від 20.03.2018 №, тобто нарахуванням єдиного внеску після прийняття рішення про припинення діяльності є неправомірним.

Позивачем було подано лист відповідачу про скасування нарахування єдиного соціального внеску в сумі 18 573, 72 грн. на підставі рішення Державної фіскальної служби України від 08.07.2019 №31347/8/99-99-11-05-02-25, де позивач просить зняти його з обліку, як платника податку на підставі документів про ліквідацію поданих позивачем 20.03.2017.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві надано відповідь від 21.08.2019 №96432/П/26-15-13-13-10 на заяву позивача, у якій зазначено, що відповідно до вимог чинного законодавства України, відповідно до інформаційних баз даних органів Державної фіскальної, самозайнятою особою ОСОБА_1 до контролюючого органу за основним місцем обліку 22.03.2017 було подано заяву за формою №8-01111, проте станом на 19.08.2019 заяву про зняття з обліку платника єдиного внеску за формою №7- ЄСВ не подано. Відповідно до інформаційних баз даних органів Державної фіскальної, станом на 19.08.2019 в Інтегрованої карти платника по рахунку зі сплати єдиного внеску за кодом бюджетної класифікації 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність (22%)) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за 2017 рік одноразово в автоматичному режимі нараховано як особі, яка провадить незалежну професійну діяльність у розмірі мінімального страхового внеску за місяць, які підлягають сплаті на загальних підставах в сумі 6336,00 грн (термін нарахування - 02.05.2018), за січень - вересень 2018 року нараховано щоквартально в автоматичному режимі єдиного внеску на загальну суму 7371,54 грн. (терміни нарахування відповідно 19.04.2018, 19.07.2018, 19.10.2018), за січень - червень 2019 року нараховано 5508,36 грн. єдиного внеску, які підлягають сплаті на загальних підставах (терміни нарахування 19.04.2019 та 19.04.2019). Крім того, відповідно до інформаційних баз даних органів Державної фіскальної, самозайнятою особою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) подано Звіт за 2017 рік (від 20.03.2017 № ) із зазначенням типу "Ліквідаційний" (Додаток 5 Таблиця 3), в якому відображено нарахування ЄВ за січень - березень 2017 року на суму 2112,00 грн, термін нарахування - 20.03.2017. Враховуючи вищевикладене, в Інтегрованій картці платника (далі - ІКП) самозайнятої особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) нарахування Єдиного внеску за кодом платежу 71040000 проведений у відповідності до норм чинного законодавства . При цьому, відповідно до інформаційних баз даних органів Державної фіскальної, самозайнятою особою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) по рахунку за кодом бюджетної класифікації 71040000 за період з 01.01.2017 по 19.08.2019 сплачено єдиний соціальний внесок 2112, 00 грн. Таким чином, відповідно до інформаційних баз даних органів Державної фіскальної станом на 19.08.2019 в ІКП ОСОБА_1 по рахунку кодом бюджетної класифікації 710040000 наявна заборгованість в сумі 19 215, 90 грн.

Відповідачем рекомендовано подати заяву позивачу про зняття з обліку платника єдиного внеску за формою №7-ЄСВ.

Позивач не погоджуючись із такими діями відповідача та нарахуванням заборгованості, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи питання застосування до спірних правовідносин норм матеріального права та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За правилами підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Як визначено підпунктом 14.1.39. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

У відповідності з підпунктом 14.1.175. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Строки сплати податкового зобов`язання встановлені статтею 57 Податкового кодексу України, відповідно до пункту 57.3 якої передбачено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цьог Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Відтак, суд зазначає, що узгодженим податкове зобов`язання стає:

самостійно обчислене і зазначене у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, що податні до контролюючого органу у встановлені Податковим кодексом Українитерміни;

визначене контролюючим органом за результатом проведення податкової перевірки, строк на адміністративне оскарження якого минув.

Разом з тим, суд звертає увагу, що контролюючим органом податкова перевірка сплати позивачем ЄСВ не проводилася, а сума заборгованості визначена на підставі автоматичного формування в інформаційних базах Державної фіскальної служби. Праові підстави такого нарахування контролюючим органом суду не наведено.

Як було встановлено судом, у березні 2017, позивач звернувся із заявою до державного реєстратора про припинення підприємницької діяльності, даний факт також підтверджується витягом з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (Далі за текстом - Закон №2464-VI) фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону №2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 №449 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Ця інструкція також визначає процедуру нарахування і сплати єдиного внеску, де за розділом ІІІ (база нарахування та розміри єдиного внеску), пунктом 3 визначено, що для платників зазначених у підпункті 3, а це фізичні особи - підприємці, єдиний внесок встановлюється відповідно до Закону в розмірі 22 відсотків на суму доходу (прибутку) отриманого від діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Пункт 10 Розділу IV Інструкції, визначає, що обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів здійснюється на підставі актів документальної перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органу доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відповідач не проводив перевірку позивача та не складав акт перевірки; не перевірялася звітність такого платника що мала подаватися ним до податкового органу; не перевірялися бухгалтерські та інші документи платника єдиного внеску, що підтверджують суми доходу чи виплат на які відповідно до закону нараховується єдиний внесок; не перевірялася належність ведення бухгалтерських документів, не виносились з цього приводу рішення про застосування штрафних санкцій по несплату, неповну сплату сум єдиного внеску; не приймались рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання звітності передбаченої Законом та для вчинення таких дій так само передувало винесення контролюючим органом акта перевірки чи за даними акта документальної перевірки.

Крім того, суд не може погодитися із діями контролюючого органу, що проявилися в розрахунку єдиного соціального внеску позивача відповідно до баз даних "Податковий блок", в загальному розмірі 21 970, 08 грн.

Суд звертає увагу на те, що відповідач самостійно вказує на той факт, що податкова вимога приймалась на підставі даних інформаційної системи органу доходів і збору, а не на підставі звітності позивача, оскільки він такої не подавав.

Більш того, відповідачем проігноровані висновки Державної фіскальної служби України, викладені у рішенні від 08.07.2019 №31347/6/99-99-11-05-02-15, продовжено необгрунтоване нарахування заборгованості.

Крім того, наведені у відзиві на позов правові норми Закону України №2464-VI, якими відповідач обґрунтовує свої доводи є загальними і стосуються процедури стягнення заборгованості по єдиному соціальному внеску.

Водночас, слід зауважити, що як вбачається з письмових пояснень відповідача, викладених у відзиві на позов, відповідно до яких нарахування єдиного внеску відбувається в автоматичному режимі, а саме на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, без проведення перевірки.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У зв`язку з цим відповідачем не доведено суду, що він діяв у межах повноважень, у спосіб та в порядку, передбачених законом. Із наведених відповідачем аргументів не слідує право контролюючого органу здійснювати нарахування єдиного внеску без проведення документальної перевірки, натомість саме під час проведення документальної перевірки контролюючий орган може встановити чи було отримано платником дохід від здійснення господарської діяльності та визначити базу нарахування єдиного внеску.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Державної фіскальної служби України від 08.07.2019 №31347/6/99-99-11-05-02-15 про результати розгляду скарги, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2019 №Ф - 68330-17 скасовано та зазначено, що під час розгляду скарги встановлено, що в зв`язку з припиненням діяльності 22.03.2017 скаржником подано заяву за формою « 8-ОПП та звіт із зазначенням типу форми «ліквідаційна» за 2017 рів від 20.03.2018 №, тобто нарахуванням єдиного внеску після прийняття рішення про припинення діяльності є неправомірним, проте Головним управлінням Державної податкової служби у м. Києві проігноровано рішення вищого органу та нараховано позивачу заборгованість з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 21 970, 08 грн.

У даному випадку, дотримуючись принципів верховенства права, законності, поділу влади, в межах компетенції, визначеної Конституцією та законами України, а також виходячи з повноважень суду, визначених статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушених прав позивача, який є ефективним відповідно до встановлених обставин та правового регулювання спірних відносин та належить до компетенції суду, шляхом визнання протиправними дій Головного управління Державної податкової служби у місті Києві щодо нарахування ОСОБА_1 заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 21 970, 08 грн.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 з єдиного соціального внеску шляхом виключення суми недоїмки з єдиного соціального внеску у розмірі 21 970,08 грн.

Як вказує у своєму відзиві відповідач, податковий борг у позивача виник у зв`язку з ненадходженням до бюджету грошових коштів, по єдиному соціальному внеску фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 .

Разом з тим, твердження відповідача, викладені у відзиві, щодо відсутності механізму виключення з інтегрованої картки платника відомостей щодо заборгованості позивача не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

Наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 №422 затверджено "Порядок ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Порядок).

Порядок визначає організацію діяльності з ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Порядком визначено, що ІКП - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів Державної фіскальної, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами.

З метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами Державної фіскальної служби відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.

ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.

Враховуючи те, що судам відведено ключову роль у забезпеченні ефективного захисту прав, гарантованих Конвенцією, саме суди та прирівняні до них інституції вважаються, як правило, тими ефективними засобами захисту на національному рівні, до яких за Конвенцією потрібно звертатися за захистом своїх прав, перш ніж шукати підтримку в Європейському суді з прав людини (рішення щодо прийнятності від 17 грудня 2002 року у справі "Воробйова проти України", заява №27517/02; рішення щодо прийнятності від 18 травня 2004 року у справі "Архипов проти України", заява №25660/02), то суд приходить до висновку, що зобов`язання ГУ ДПС у м. Києві внести зміни до ІКП податків ОСОБА_1 з єдиного соціального внеску шляхом виключення суми недоїмки з єдиного соціального внеску у розмірі 21 970,08 грн.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 14 лютого 2017 року К/800/31650/16, від 18 травня 2016 року у справі №2а-24558/10/0570 (К/0001/8967/11).

Отже, на підставі викладеного, у платників податків наявний такий спосіб захисту порушеного права як зобов`язання податкового органу, в якому платник податків перебуває на податковому обліку, внести зміни до ІКП.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що у відповідності до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №1200 від 18 грудня 2018 року "Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби" утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Згідно з абзацом 6 пункту 2 цієї ж постанови Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року №227 затверджено Положення про Державну податкову службу України, у відповідності до пункту 1 якого Державна податкова служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України №537 від 19 червня 2019 року "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби" утворено у тому числі Головне управління Державної податкової служби у місті Києві та реорганізовано Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві шляхом приєднання до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 31 липня 2019 року до реєстру було внесено запис про реєстрацію Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, як юридичної особи публічного права ().

Зважаючи на викладене, Головне управління Державної податкової служби у місті Києві є правонаступником Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, а тому, Головне управління Державної податкової служби у місті Києві є належним відповідачем у справі.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 9, 139, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної податкової служби у місті Києві щодо нарахування ОСОБА_1 заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 21 970, 08 грн.

Зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у місті Києві внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 з єдиного соціального внеску шляхом виключення суми недоїмки з єдиного соціального внеску у розмірі 21 970,08 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19 ) судові витрати у розмірі 1536 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня) 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.