Справа № 2а-4695/10/1370
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 2а-4695/10/1370

касаційне провадження № К/9901/5819/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Бившевої Л.І.,

суддів: Хохуляка В.В., Ханової Р.Ф.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Львові Міжрегіонального ГУ Міндоходів (далі - Інспекція) на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2014 (головуючий суддя - Ланкевич А.З., судді - Гулик А.Г., Карп`як О.О.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015 (головуючий суддя - Макарик В.Я., судді - Большакова О.О., Глушко І.В.) у справі за позовом Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» (далі - Підприємство) до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Львові Міжрегіонального ГУ Міндоходів, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області (далі - Казначейство), про визнання протиправним і скасування податкових повідомлень-рішень та стягнення,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2010 року підприємство звернулось до суду із позовом до Інспекції та Казначейства, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просило: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № /0/9264 від 19.05.2010, № /2/8446 від 06.05.2010 (№ /1/3152 від 17.02.2010, № /0/21481 від 11.12.2009), № /1/7460 від 21.04.2010 (№ /0/2443 від 08.02.2010), № /1/9607 від 25.05.2010 (№ /0/4935 від 16.03.2010); стягнути з Державного бюджету України на користь Підприємства бюджетну заборгованість з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 2323764,62 грн.

На обґрунтування зазначених позовних вимог Товариство послалося на те, що: виходячи зі змісту положень підпункту 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» попереднім податковим періодом може бути будь-який податковий період, який передує звітному, а тому визначення суми податку на додану вартість, яка підлягає бюджетному відшкодуванню, може здійснюватися за будь-який попередній податковий період, а не лише за період, який передував звітному; оскільки Інспекція не подала до Казначейства відповідний висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету, на підставі якого Казначейство повинне було перерахувати зазначену у висновку суму коштів на рахунок Підприємства, а право на відшкодування податку на додану вартість є матеріальним правом Підприємства, з огляду на що позивач правомірно скористався правом на захист свого майнового інтересу, шляхом звернення до суду із вимогою про стягнення бюджетного відшкодування.

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 15.04.2014, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015, позов задовольнив у повному обсязі: визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення № /0/9264 від 19.05.2010, № /2/8446 від 06.05.2010 (№ /1/3152 від 17.02.2010, № /0/21481 від 11.12.2009), № /1/7460 від 21.04.2010 (№ /0/2443 від 08.02.2010), № /1/9607 від 25.05.2010 (№ /0/4935 від 16.03.2010); стягнув з Державного бюджету України через Казначейство на користь Підприємства заборгованість з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 2323764,62 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суди виходили з того, що: матеріалами справи (накладними, податковими накладними, платіжними дорученнями, реєстрами отриманих та виданих податкових накладних, деклараціями з податку на додану вартість відповідних податкових періодів тощо) підтверджується правильність визначення позивачем сум податкового кредиту, а також правильність сум з податку на додану вартість, що підлягають бюджетному відшкодуванню у відповідних податкових періодах; попереднім податковим періодом може бути будь-який податковий період, який передує звітному, а тому визначення суми податку на додану вартість, яка підлягає бюджетному відшкодуванню, може здійснюватися за будь-який попередній податковий період, а не лише за період, який передував звітному; у разі, коли податковий орган в установлений законом строк не надає відповідний висновок органу державного казначейства, платник податків вправі скористатись свої правом на захист свого майнового інтересу, шляхом звернення до суду із позовом про стягнення бюджетного відшкодування податку на додану вартість з Державного бюджету України.

Інспекція оскаржила рішення судів першої та апеляційної інстанцій до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 03.04.2015 відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, оскільки суди не надали належної правової оцінки тому, що Підприємство не зверталось до податкового органу зі скаргами на постачальників у відповідності до підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», а документального підтвердження отримання податкових накладних у інших періодах, ніж дата їх виписки, Підприємством до перевірки надано не було. Решта доводів скаржника зводиться до цитування норм Закону України «Про податок на додану вартість» та змісту актів перевірок.

Підприємство не скористалось своїм процесуальним правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 30.11.2020 прийняв касаційну скаргу Інспекції до провадження, визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи і призначив попередній розгляд справи на 01.12.2020.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та, враховуючи межі касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що Інспекцією були проведені: позапланова виїзна перевірка Підприємства з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок за вересень, результати якої оформлені актом № 494/23-4/07684556, за висновками якого Підприємством були порушені, зокрема, вимоги підпункту 7.7.1, 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого завищено суму бюджетного відшкодування за вересень 2009 року на 464320,00 грн.; позапланова виїзна перевірка Підприємства з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок за жовтень 2009 року, яка виникла за рахунок від`ємного значення з податку на додану вартість, що декларувалось у вересня 2009 року, результати якої оформлені актом № 37/23-4/07684556, за висновками якого (з урахуванням відповіді від 04.02.2010 № 2196/223-4/182 на заперечення Підприємства на акт перевірки) Підприємством були порушені, зокрема, вимоги підпункту 7.7.1, 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого завищено суму бюджетного відшкодування за жовтень 2009 року на 767238,87 грн.; позапланова виїзна перевірка Підприємства з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок за липень 2009 року, результати якої оформлені актом № 93/23-4/07684556 від 26.02.2010, за висновками якого Підприємством були порушені, зокрема, вимоги підпункту 7.7.1, 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого завищено суму бюджетного відшкодування за липень 2009 року на 402786,00 грн.; невиїзна документальна невиїзна документальна перевірка Підприємства з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок за серпень, жовтень 2009 року та достовірності визначення залишку від`ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду, за серпень 2009 року, результати якої оформлені актом № 264/23-4/07684556 від 29.04.2010, за висновками якого (з урахуванням відповіді від 17.05.2010 № 9091/23-4/816 на заперечення Підприємства на акт перевірки) Підприємством були порушені, зокрема, вимоги підпункту 7.7.1, 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого завищено суму бюджетного відшкодування на 689419,75 грн. (у тому числі: за серпень 2009 року - 619516,46 грн., за жовтень 2009 року - 69903,29 грн.).

Зокрема, у актах перевірок було вказано, що Підприємством неправомірно було включено до складу податкового кредиту вересня 2009 року суми податку на додану вартість по придбаних товарах (роботах, послугах) згідно податкових накладних попередніх періодів, відмінних від звітного, а саме - податкові накладні квітня, червня, липня та серпня 2009 року; до складу податкового кредиту жовтня 2009 року неправомірно включено суми податку на додану вартість по придбаних товарах (роботах, послугах) згідно податкових накладних попереднього періоду (вересня 2009 року) відмінного від звітного (жовтня 2009 року); до складу податкового кредиту липня 2009 року неправомірно включено суми податку на додану вартість по придбаних товарах (роботах, послугах) згідно податкових накладних попередніх періодів (лютого, квітня, червня 2009 року), відмінних від звітного (липня 2009 року); до складу податкового кредиту серпня 2009 року неправомірно включено суми податку на додану вартість по придбаних товарах (роботах, послугах) згідно податкових накладних попередніх періодів (лютого, квітня та червня 2009 року), відмінних від звітного (серпня 2009 року), без подання скарг на відповідних постачальників у відповідності до підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», та, як наслідок, Підприємством безпідставно віднесено до складу податкового кредиту вересня 2009 року суму податку на додану вартість 1060842,37 грн, жовтня 2009 року - 577443,81 грн. та липня 2009 року - 1182304,23 грн. Також, вказані обставини слугували підставою для висновку Інспекції про те, що Підприємством зайво включено до суми бюджетного відшкодування за вересень 2009 року оплату податкового кредиту за серпень 2009 року в розмірі 464320,00 грн, за жовтень 2009 року - оплату податкового кредиту за вересень 2009 року у розмірі 613690,49 грн., за липень 2009 року - оплату податкового кредиту за червень 2009 року у розмірі 402786,00 грн та за серпень 2009 року - оплату податкового кредиту за липень 2009 року - у розмірі 519 520,23 грн., а до суми бюджетного відшкодування за жовтень 2009 року - оплату податкового кредиту за червень 2009 року у розмірі 69903,29 грн.

На підставі висновків вказаних актів перевірок та з урахуванням процедури адміністративного оскарження, Інспекція прийняла податкові повідомлення-рішення: № /0/9264 від 19.05.2010, яким зменшила Підприємству суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого на рахунок в установі банку) з податку на додану вартість на 689419,725 грн. (у тому числі: за серпень 2009 року - 619516,46 грн., за жовтень 2009 року - 69903,29 грн.); № /0/21481 від 11.12.2009 (№ /1/3152 від 17.02.2010, № /2/8446 від 06.05.2010), якими зменшила Підприємству суму бюджетного відшкодування за вересень 2009 року на 464320,00 грн.; № /0/2443 від 08.02.2010 (№ /1/7460 від 21.04.2010), якими зменшила Підприємству суму бюджетного відшкодування за жовтень 2009 року на 767238,87 грн.; № /0/4935 від 16.03.2010 (№ /1/9607 від 25.05.2010), якими зменшила Підприємству суму бюджетного відшкодування за липень 2009 року на 402786,00 грн.

За приписами підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платник податку зобов`язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками реквізити, визначені цим підпунктом.

Абзацом 3 підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Як виняток з цього правила, підставою для нарахування податкового кредиту при поставці товарів (послуг) за готівку чи з розрахунками картками платіжних систем, банківськими або персональними чеками у межах граничної суми, встановленої Національним банком України для готівкових розрахунків, є належним чином оформлений товарний чек, інший платіжний чи розрахунковий документ, що підтверджує прийняття платежу постачальником від отримувача таких товарів (послуг), з визначенням загальної суми такого платежу, суми податку та податкового номера постачальника.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

При цьому, абзацом 1 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

В свою чергу, підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Отже, у випадку коли право платника на податковий кредит підтверджується податковими накладними, отриманими після закінчення податкових періодів, в яких відбулися оплата та отримання товарів (робіт, послуг), суми податку, вказані в таких податкових накладних, можуть бути включені до складу податкового кредиту в податковому періоді, в якому такі податкові накладні отримані.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, отримання позивачем податкових накладних, період виписки яких припадає на попередні податкові періоди, саме у податкових періодах, в яких вони були включені до податкового кредиту, підтверджується реєстрами отриманих та виданих податкових закладних за відповідні податкові періоди.

Виходячи з наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку, що у разі, коли платник податку отримує належним чином оформлену податкову накладну із запізненням, то він відповідно до зазначених законодавчих норм, але з урахуванням граничного строку давності визначення сум податкових зобов`язань, встановленого статтею 15 Закону України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а саме: не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації звітного періоду, не позбавляється права на включення вказаної в ній суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту у тому звітному періоді, в якому вона була отримана.

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків врегульований положеннями пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з підпунктом 7.7.1. пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду. При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Підпунктом 7.7.2 пункту 7.7. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від`ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від`ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг); б) залишок від`ємного значення після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Отже, виходячи зі змісту вказаного підпункту статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) попереднім податковим періодом може бути будь-який податковий період, який передує звітному, тому визначення суми податку на додану вартість, яка підлягає бюджетному відшкодуванню, може здійснюватися за будь-який попередній податковий період, а не лише за період, який передував звітному.

При цьому, суди попередніх інстанцій правомірно виходили з того, що звернення до податкового органу зі скаргою на постачальника у розумінні абзацу 2 підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є правом, а не обов`язком суб`єкта господарювання.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, про те, що позивач правомірно включив до податкового кредиту податок на додану вартість за податковими накладними, виписаними у попередніх періодах, проте отриманими позивачем у відповідних звітних податкових періодах.

За приписами підпункту 7.7.4 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платник податку, який має право на одержання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення повної суми бюджетного відшкодування, подає відповідному податковому органу податкову декларацію та заяву про повернення такої повної суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації. При цьому платник податку в п`ятиденний термін після подання декларації податковому органу подає органу Державного казначейства України копію декларації, з відміткою податкового органу про її прийняття, для ведення реєстру податкових декларацій у розрізі платників. До декларації додаються розрахунок суми бюджетного відшкодування, копії погашених податкових векселів (податкових розписок), у разі їх наявності, та оригіналів п`ятих основних аркушів (примірників декларанта) вантажних митних декларацій, у разі наявності експортних операцій. Форма заяви про відшкодування та форма розрахунку суми бюджетного відшкодування визначаються за процедурою, встановленою центральним податковим органом.

Згідно з положеннями підпункту 7.7.5 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) протягом 30 днів, наступних за днем отримання податкової декларації, податковий орган проводить документальну невиїзну перевірку (камеральну) заявлених у ній даних. За наявності достатніх підстав вважати, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право протягом такого ж строку провести позапланову виїзну перевірку (документальну) платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування. Податковий орган зобов`язаний у п`ятиденний термін після закінчення перевірки надати органу державного казначейства висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

Підпунктом 7.7.6 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що на підставі отриманого висновку відповідного податкового органу орган державного казначейства надає платнику податку зазначену у ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунку на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п`яти операційних днів після отримання висновку податкового органу.

З 01.01.2011 набрав чинності Податковий кодекс України, пункти 200.1, 200.4, 200.7-200.10, 200.12, 200.13 якого містять положення, аналогічні за змістом положенням пунктів 7.7.4-7.7.6 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Згідно з пунктами 7-9 Порядку взаємодії органів державної податкової служби та органів державної казначейської служби в процесі відшкодування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2011 № 39 (у редакції, чинній на ухвалення судових рішень у даній справі), орган державної податкової служби за місцем реєстрації платника податку зобов`язаний подати органові державної казначейської служби висновок протягом п`яти робочих днів після закінчення перевірки платника податку, який не має права на автоматичне відшкодування податку на додану вартість. Висновки та реєстр висновків, що передані до органів державної казначейської служби, подаються починаючи з 1 липня 2011 р. в електронній формі з урахуванням вимог Законів України «Про електронний цифровий підпис» і «Про електронні документи та електронний документообіг» і не пізніше наступного операційного дня на паперовому носії. Державна податкова служба надсилає на постійній основі до Державної казначейської служби узагальнену інформацію про обсяги сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість, визначені у висновках. Порядок та строки надсилання такої інформації визначаються Державною податковою службою. На підставі висновку та узагальненої інформації про обсяги сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість, визначені у висновках, орган державної казначейської служби перераховує платникові податку зазначену у висновку суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку, відкритий в обслуговуючому банку, протягом п`яти операційних днів після отримання висновку в разі, коли платник податку не має права на автоматичне відшкодування податку на додану вартість.

З огляду на викладене, подання Інспекцією висновку до Казначейства щодо суми, яка підлягає відшкодуванню з бюджету, а Казначейством, відповідно, перерахування платникові податку зазначеної у висновку суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку, було передбачено пунктом 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на час подання податкових декларацій) та статтею 200 Податкового кодексу України і Порядком взаємодії органів державної податкової служби та органів державної казначейської служби в процесі відшкодування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2011 № 39 (у редакції, чинній на ухвалення судових рішень у даній справі).

Разом з цим, такі обов`язки не були виконані Інспекцією та Казначейством, чим порушено право Підприємства на отримання з бюджету суми відшкодування податку на додану вартість.

Відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожна юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини наголошував, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Бейелер проти Італії» від 05 січня 2000 року) (Beyeler v. Italy, заява № 33202, § 100)).

За певних обставин «легітимне очікування» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «легітимне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (див. mutatis mutandis рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, заяви № 68385/10 та № 71378/10, § 35)).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Інтерсплав проти України» від 09.01.2007 зазначив, що юридична особа-платник податку на додану вартість мала достатньо підстав сподіватись на відшкодування цього податку, так само як і на компенсацію за затримку його виплати, та встановив, що заявник мав захищений статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 майновий інтерес (Intersplav v. Ukraine, заява № 803/02, § 31-32). Європейський суд з прав людини констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції у справі з огляду на постійні затримки відшкодування і компенсації податку на додану вартість у поєднанні із відсутністю ефективних засобів запобігання або припинення такої адміністративної практики, та зазначив, що і стан невизначеності щодо часу повернення коштів заявника порушували «справедливий баланс» між вимогами публічного інтересу та захистом права на мирне володіння майном (§ 40).

Оскільки податкове законодавство передбачає право Підприємства на повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що позивач у цій справі має майновий інтерес щодо відшкодування з бюджету податку на додану вартість у сумі 2323764,62 грн., яка охоплюються поняттям «майно» в аспекті частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950.

Таким чином, доводи Інспекції, викладені в касаційній скарзі, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, а суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права до встановлених у справі обставин, з огляду на що підстави для скасування ухвалених у даній справі рішень судів попередніх інстанцій відсутні.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи зазначене, касаційна скарга Інспекції підлягає залишенню без задоволення, а постанова Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2014 та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015 - без змін.

Згідно з частиною третьою статті 375 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній від 15.12.2017) суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

З огляду на те, що Вищий адміністративний суд України ухвалою від 02.02.2016 зупинив виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2014 та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду за результатами перегляду оскаржуваних судових рішень поновлює їх виконання.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 349, ст. 350, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359, ч.3 ст. 375 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Львові Міжрегіонального ГУ Міндоходів залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015 залишити без змін.

Поновити виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015 у справі № 2а-4695/10/1370.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.І. Бившева В.В. Хохуляк Р.Ф. Ханова