Справа № 420/8346/20
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8346/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в якому позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в кількості 30 календарних днів, за період з 2016 року по 2018 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби "27" квітня 2018 року;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком 30 календарних днів за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби "27" квітня 2018 року.

Позов вмотивовано наступним.
ОСОБА_1 (шлюбне прізвище ОСОБА_3 ) проходила військову службу в лавах Збройних Сил України, а саме: в Військовій частині НОМЕР_1 в період з 02 червня 2016 р. по 27 квітня 2018 р.

Згідно діючих правових норм чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, при цьому додаткові відпустки працівникам, які мають дітей, надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 Закону України «Про відпустки», а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами.

Норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як жінці-військовослужбовцю - одинокій матері, яка має дитину, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки» за 2016 рік, 2017 рік та 2018 рік.

Позивачу не надавалась додаткова оплачувана відпустка, як одинокій матері.

Отже за період з 2016 року по 2018 рік (3 роки) відповідач при звільненні повинен нарахувати та сплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану відпустку, а саме: на відповідача Військову частину НОМЕР_1 законодавством покладається обов`язок сплатити позивачу компенсацію за всі дні невикористаної додаткової відпустки за період з 2016 року по 2018 рік включно (3х 10 = 30), всього за 30 календарних днів невикористаної відпустки.

Однак, навіть в наказі про звільнення не зазначено про наявність права на компенсацію за невикористані відпустки та необхідність виплати вказаної компенсації.

Проте, сума грошової компенсації за невикористані 30 календарних днів додаткової відпустки, як одинокій матері ОСОБА_1 до теперішнього часу не нарахована та не виплачена відповідачем.

Процесуальні дії.
Ухвалою суду від 02.09.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст. 262 КАС України).

Відповідно ст. 162 КАС України відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою від 04.09.2020 року витребувано:

з ВЧ НОМЕР_1 належним чином завірену копію: особової справи старшого солдата ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

від ОСОБА_1 інформацію щодо наявності рішень про стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та відкритих виконавчих проваджень.

На виконання ухвали суду від 04.09.2020 р. через канцелярію суду за вхід. №ЕП/14806/20 ОСОБА_1 надана довідка про відсутність заборгованості по аліментам, копію виконавчого листа.

Ухвалою від 27.10.2020 року повторно витребувано:

з ВЧ НОМЕР_1 належним чином завірену копію: особової справи старшого солдата ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зупинено провадження по справі.

08.12.2020 р. за вхід. № 52283/20 до суду надійшло клопотання про залучення завіреної копії документів з особової справи ОСОБА_5 на адвокатський запит ОСОБА_6 від 13.11.2020 р.

У встановлений судом строк з дня повідомлення, відповідач відзив на позов не надав.

Ухвалою суду від 14.12.2020 року поновлено провадження по справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_3 ) проходила військову службу в лавах Збройних Сил України, а саме: в Військовій частині НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) в період з 02 червня 2016р. по 27 квітня 2018р.

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 27.03.2018р. №39-рс, наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.04.2018р. № 89 відповідно до пункту «і» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивач звільнена з військової служби у запас.

Дата виключення зі списків особового складу - 27 квітня 2018 року.

ОСОБА_7 в період з 02.06.2016 року по 04.08.2016 року, з 20.08.2016 року по 30.09.2016 року, з 07.10.2016 року по 23.10.2016 року, з 06.06.2017 року по 13.08.2017 року, з 24.08.2017 року по 19.01.2018 року безпосередньо брала участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в населених пунктах Донецької та Луганської областей у складі в/ч НОМЕР_1 .
Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 26.04.2018р. №2176 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України відповідними підставами участі ОСОБА_7 в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є : наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 №118 від 02.06.2016р.; наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 №222 від 23.10.2016 року, наказ командира ОТУ «ЛУГАНСЬК» №300 від 23.10.2016р.; наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 №117 від 12.06.2017р.; наказ командира оперативно-тактичного угруповання «Маріуполь» №163 від 12.06.2017 р.; наказ командира військової частини НОМЕР_1 №13 від 19.01.2018р.; наказ командира ОТУ «ДОНЕЦЬК» №17 від 19.01.2018р.

08 листопада 2016 року ОСОБА_7 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 є матір`ю дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З батьком дитини, ОСОБА_8 , шлюб розірвано (рішення по справі № 512/673/14-ц від 01.09.2014, рішення набрало законної сили 12.09.2014 р.).
Рішенням Савранського районного суду Одеської області по справі № 512/354/14-ц від 19.06.2014 р. стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_2 .

Згідно відповіді Савранського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 16.09.2020 р. № 47-6195 повідомлено, що згідно виконавчого листа № 512/354/14-ц, виданого 01.07.2014 р. Савранським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 аліментів в розмірі ј заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання дитини: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, починаючи з 16.04.2014 року по день повноліття дитини, заборгованість боржника по сплаті аліментів станом на 01.09.2020 року відсутня.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ.
Стаття 19 Конституції України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд перевіряє дії відповідача на відповідність вимогам ч.2-3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 74 Кодексу законів про працю України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» визначено такий вид відпустки як соціальна, до якої, зокрема, віднесено і додаткову відпустку працівникам, які мають дітей.

В силу ч. 1ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину.

Державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, а також регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до статті 19 вказаного Закону жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 182-1 КЗпП України, відповідно до якої додатково встановлено, що зазначена відпустка надається понад щорічні відпустки, передбачені статтями 75 і 76 цього Кодексу, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переноситься на інший період або продовжується у порядку, визначеному статтею 80 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», статті 2 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», статті 6 Сімейного Кодексу України дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно із законом, застосованого до неї, вона не набуває прав повнолітньої особи раніше.

Аналіз статей 18-1-18-3 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» дає підстави для висновку, що одинокою матір`ю є особа, яка не перебуває у шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Цей статус за одинокою матір`ю зберігається і у тому разі, коли вона уклала шлюб не з батьком дитини за умови, якщо діти не були усиновлені чоловіком (дружиною).

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визнано, що одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Пункт 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки» визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 328/391/16-ц.

На виконання доручення Прем`єр-міністра України було дано роз`яснення стосовно неузгодженості деяких норм трудового законодавства листом Міністерства праці та соціальної політики України від 26 липня 2010 року №2650/0/10-10/13, яким встановлено наступне.

Відтак, право на додаткову відпустку мають наступні одинокі матері: жінка, яка не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, що виховує дитину без батька (у тому числі і розлучена жінка, що виховує дитину без батька).

Якщо жінка дійсно є самотньою матір`ю, тобто не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблений в установленому порядку за її вказівкою, або вдовою, то вона має право на вищезгадану відпустку.

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити жінці, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Тому для підтвердження права на вказану відпустку в даному випадку працедавцеві має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений і засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.

Зокрема, такими документами, можуть бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією або будь-якою іншою комісією, створеною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому із слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка з школи про те, що батько не бере участь у вихованні дитини (не спілкується з учителями, не забирає дитину додому, не бере участь у батьківських зборах) і т. п.

Для набуття права на таку відпустку працівник зобов`язаний подати роботодавцеві докази про наявність дитини, про те, що такий працівник є одинокою матір`ю та що така мати виховує дитину без участі батька. При цьому, слід звернути увагу, що для надання пільг і гарантій, установлених трудовим законодавством щодо відпусток, факт утримання (аліменти) значення не має, бо в пункті 5 частини дванадцятої статті 10 Закону визначено одиноку матір як таку, яка без батька дитину лише виховує.

Положеннями частини 2 статті 24 КЗпП України обов`язок надання «інших документів» при влаштуванні на роботу покладений на працівника.

Згідно з приписами статті 25 КЗпП України при укладенні трудового договору забороняється вимагати від осіб, які поступають на роботу, відомості про їх партійну і національну приналежність, походження, реєстрацію місця проживання чи перебування та документи, подання яких не передбачено законодавством.

Згідно до норм чинного законодавства, одинокі матері є соціально захищеної верствою населення.

Чинне національне законодавство не встановлює єдиного зразка документа, який засвідчує статус одинокої матері.

В положеннях статті 18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» вказано, що право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини. Жінка, яка має дітей від особи, з якою вона не перебувала і не перебуває в зареєстрованому шлюбі, але з якою вона веде спільне господарство, разом проживає і виховує дітей, права на одержання допомоги, встановленої на дітей одиноким матерям, не має. При реєстрації цією жінкою шлюбу з особою, від якої вона має дітей, допомога на дітей, народжених від цієї особи, не призначається.

Аналізуючи вказану статтю Закону суд доходить висновку, що підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Але, необхідно підтвердити факт того, що батько не приймає участі у вихованні дитини. Такими доказами може бути судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення аліментів з батька дитини, матеріали досудового розслідування про ухилення батька від сплати аліментів, показання свідків, довідка зі школи або садочка про те, що батько не бере участі у вихованні дитини, або інша належна письмова інформація стосовно фактичної відсутності батька дитини.

Позивач не надав суду доказів про те, що відповідач мав належну інформацію про наявність у ОСОБА_5 статусу одинокої матері, що на час проходження служби позивач сповістив роботодавця про свій статус одинокої матері.

Як вбачається із копії обліково послужної картки ОСОБА_4 , виписаної 27.04.2016 року, у розділі 11. Сімейний стан: не заміжня, склад сім`ї: дочка ОСОБА_2 2013 р.н.

Інших документів щодо малолітньої дитини ОСОБА_2 матеріали особової справи старшого солдату ОСОБА_5 не містить.

Критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про не доведення позивачем права на отримання додаткової відпустки у встановленому законом порядку, а отже, і відсутність права на отримання компенсацію за дні невикористаної соціальної додаткової відпустки.

А отже, вимога про визнання протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері неповнолітньої дитини є недоведеними, а вимога про зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері неповнолітньої дитини є передчасними.

Згідно з ч.1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 12, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Пунктом 15.5 розділу VII Перехідні положення КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.
Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

ОСОБА_1 - адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , телефон: НОМЕР_5
Військова частина НОМЕР_1 - адреса: 67570, Одеська область, Лиманський район, смт. Чорноморське, код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , телефон: НОМЕР_7 , електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_3

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

.