Справа № 540/2771/20
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2020-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/2771/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства рибного господарства України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Державного агентства рибного господарства України (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача під час розгляду запиту від 08.05.2020 р. про надання рівноцінної вакантної посади в Держрибагентстві, недотриманні вимог колективного договору на 2018-2023 роки, затвердженого протоколом загальних зборів трудового колективу Управління № 2 від 05.05.2018 р., в частині недотримання процедури вирішення питань при скороченні структури та штатного розпису Управління, переважного права на працевлаштування на наявну вакантну посаду, невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік та чотиримісячного середнього заробітку при звільненні;

- визнати незаконними та повністю скасувати накази від 06.07.2020 р. № 54-ТО та від 07.07.2020 р. № 56-ТО, якими позивача звільнено з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу";

- зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 на рівноцінну вакантну посаду Державного агентства рибного господарства України;

- стягнути з відповідача 97046,40 грн. завданої шкоди матеріального характеру;

- стягнути з відповідача за незаконне звільнення з 25.08.2020 р. до часу винесення по цій справі остаточного рішення щомісячно 20700,95 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що накази від 06.07.2020 р. № 54-ТО та від 07.07.2020 р. № 56-ТО про звільнення з посади є протиправними, оскільки в порушення вимог ч.3 ст.87 Закону України "Про державну службу" (в редакції станом на час призначення на посаду) не було запропоновано будь-якої вакантної посади державної служби у тому самому державному органі при її фактичній наявності, що свідчить про умисну дискримінацію його як працівника з боку т.в.о. голови Держрибагентства. Крім того, відповідачем грубо порушені вимоги Колективного договору на 2018-2023 роки, затвердженого протоколом загальних зборів трудового колективу Управління від 05.05.2018 р. № 2 в частині дотримання процедури вирішення питань про скорочення, переважного права на працевлаштування на наявні вакантні посади та виплати компенсації. Так, з урахуванням положень ст.58 Конституції України та рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), у разі якщо процедури щодо вступу на державну службу, її проходження та припинення розпочалися до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади", вони мають бути завершені згідно норм, що діяли на той час. Тому відповідач при вирішенні питання про звільнення зобов`язаний був запропонувати іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому ж державному органі відповідно до кваліфікації, чого зроблено не було. Для отримання інформації щодо наявності на період звільнення посад, на адресу Держрибагентства було направлено запит на отримання публічної інформації від 08.05.2020 р., на який відповідач відповіді не надав, чим порушив вимоги Закону України "Про доступ до публічної інформації". На повторний запит від 03.09.2020 р. отримав відповіді, згідно яких у період з 08.05.2020 р. по 25.08.2020 р. були наявні посади державної служби категорії "Б" у територіальних підрозділах рибоохорони Хмельницької, Запорізької, Полтавської, Львівської, Харківської, Одеської, Сумської, Херсонської, Миколаївської, Дніпропетровської, Кіровоградської, Вінницької, Закарпатської областей, у Чорноморському і Азовському Басейнових Управліннях, а також у апараті Держрибагентства. Між тим, жодної з вакантних посад йому не запропоновано. Також відповідач діяв всупереч вимог п.п.2.4, 2.10, 2.11, 2.14 Колективного договору на 2018-2023 роки, яким передбачено при проведенні реорганізації, скороченні чисельності чи штату працівників обов`язок Адміністрації повідомлення про наступне звільнення не пізніше як за два місяці та пропонування іншої роботи в Управлінні або сприяння працівникам, які вивільнюються, у працевлаштуванні в інших установах, організаціях; здійснювати звільнення лише після використання усіх можливостей забезпечення роботою на іншому робочому місці; надання раніше звільненим за скороченням штатів працівникам переважного права працевлаштування в Управлінні протягом 2 років з відновленням усіх соціальних пільг; у період появи передумови скорочення штату не приймати на вакантні посади нових працівників. Пунктом 2.4 договору передбачено виплату працівникам вихідної допомоги у розмірі чотиримісячного середнього заробітку у разі порушення Адміністрацією законодавства про працю, Колективного чи трудового договору. Відповідно до пп.1 п.6.2 договору Адміністрація зобов`язується надавати раз на рік у порядку, визначеному КМУ, держслужбовцям матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати в межах затвердженого фонду оплати праці на рік. Жодної з перелічених умов договору Управління не виконало. Внаслідок незаконного звільнення відповідачем спричинено матеріальну шкоду у сумі 97046,40 грн.

Ухвалою від 02.10.2020 р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений суддею строк позивач усунув недоліки позовної заяви і ухвалою від 16.10.2020 р. відкрито спрощене провадження в адміністративній справі, призначено судове засідання на 13.11.2020 р. о 10:00 год.

Ухвалою від 06.11.2020 р. відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про проведення судового засідання, призначеного на 13.11.2020 р. о 10:00 год., в режимі відеоконференції.

13.11.2020 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що у зв`язку зі скороченням чисельності працівників Держрибагентства на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 р. № 85 "Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів", наказів Держрибагентства від 17.04.2020 р. № 124 "Про введення в дію структури Державного агентства рибного господарства України" та від 04.05.2020 р. № 147 "Про введення в дію штатного розпису Державного агентства рибного господарства України" листом Держрибагентства від 08.05.2020 р. № 2-10-16/2837-20 позивача попереджено про наступне звільнення. Наказом від 06.07.2020 р. № 54-ТО ОСОБА_1 звільнено з посади з 07.07.2020 р. у зв`язку із скороченням чисельності державних службовців та скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури Держрибагентства відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу". У подальшому, згідно із наказом від 07.07.2020 р. № 56-ТО внесено зміни в частині дати звільнення - у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеному у документі про тимчасову непрацездатність. Доводи позивача про необхідність пропонування вакантної посади вважає безпідставними, так як абз.1 ч.3 ст.87 Закону України "Про державну службу" наділяє суб`єкта призначення правом, а не обов`язком пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду у тому самому органі. Також необґрунтованими є твердження позивача про порушення процедури звільнення, передбаченої Колективним договором, оскільки визначені ним додаткові гарантії і соціально-побутові пільги суперечать нормам Закону України "Про державну службу". Також вказує на те, що Держрибагентством у встановлені чинним законодавством терміни та порядку розглянуто запит від 08.05.2020 р., за наслідками розгляду якого листами від 14.05.2020 р. № 2-10.2-19/2981-20 та 09.06.2020 р. № 2-10.2-19/3464-20 надано відповідь, а тому доводи позивача про бездіяльність Держрибагентства є хибними. Відповідно до заяви позивача від 08.05.2020 р. Держрибагентство листом від 15.05.2020 р. № 2-10.2-19/2990-20 погодило Одеському рибоохоронному патрулю надання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки тривалістю 25 календарних днів з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, а виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань Держрибагентство не погодило. Частиною 4 статті 87 Закону України "Про державну службу" визначено виплату вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат у разі звільнення з державної служби на підставі п.1 ч.1 ст.87 цього Закону, у зв`язку з чим позивачу була проведена виплата саме у такому розмірі. Виплата ж вихідної допомоги у розмірі чотирьох середньомісячних заробітних плат, як цього просить позивач, буде розтратою бюджетних коштів.

Ухвалою від 13.11.2020 р. відкладено розгляд справи на 27.11.2020 р. на 10:00 год., відмовлено в задоволенні заяви представника позивача щодо участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 27.11.2020 р. за клопотанням представника позивача відкладено розгляд справи на 11.12.2020 р. на 10:00 год.

27.11.2020 р. від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказує на безпідставність викладених у ньому обставин.

04.12.2020 р. від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких підтримує викладені у відзиві доводи.

11.12.2020 р. від сторін надійшли заяви про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Згідно ч.3 ст.194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

За таких обставин суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом Державного агентства рибного господарства України від 14.06.2017 р. № 53-ТО призначено ОСОБА_1 з 14.06.2017 р. на посаду заступника начальника управління - начальника відділу охорони водних біоресурсів "Рибоохоронний патруль" Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області як такого, що став переможцем конкурсу на зазначену посаду з встановленням випробувальним строком шість місяців.

Листом від 08.05.2020 р. № 2-10-16/2837-20 у зв`язку зі скороченням чисельності працівників Державного агентства рибного господарства України на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 р. № 85 "Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів", наказів Держрибагентства від 17.04.2020 р. № 124 "Про введення в дію структури Державного агентства рибного господарства України" та від 04.05.2020 р. № 147 "Про введення в дію штатного розпису Державного агентства рибного господарства України", позивача попереджено про наступне звільнення.

Згідно з наказом Державного агентства рибного господарства України від 06.07.2020 р. № 54-ТО ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника управління - начальника відділу охорони водних біоресурсів "Рибоохоронний патруль" Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області 07 липня 2020 року, у зв`язку із скороченням чисельності державних службовців та скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури Державного агентства рибного господарства України, відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу".

Підстава: наказ Держрибагентства від 17.04.2020 р. № 124 "Про введення в дію структури Державного агентства рибного господарства України"; наказ Державного агентства рибного господарства України від 04.05.2020 р. № 147 "Про введення в дію штатного розпису Державного агентства рибного господарства України"; лист-попередження про наступне звільнення від 08.05.2020 р. № 2-10-16/2837-20.

Наказом від 07.07.2020 р. № 56-ТО внесено зміни до наказу Державного агентства рибного господарства України від 06.07.2020 р. № 54-ТО "Про звільнення ОСОБА_1 ", замінено цифри та слова "07 липня 2020 року" такими словами "у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність".

Відповідно до наказу Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області від 25.08.2020 р. № 192-о "Про оголошення наказу Держрибагентства від 06.07.2020 р. № 54-ТО" вважати датою звільнення ОСОБА_1 , заступника начальника управління - начальника відділу охорони водних біоресурсів "Рибоохоронний патруль", 25 серпня 2020 року.

Вважаючи вказані накази протиправними, позивач звернувся до суду з позовною заявою про їх скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Частиною 2 статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначаються Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (ч.2 ст.1 Закону № 889-VIII).

Згідно ч.1 ст.3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону № 889-VIII передбачено, що посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною 1 статті 21 Закону № 889-VIII визначено, що вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу.

У ч.1 ст.83 Закону № 889-VIII наведені підстави припинення державної служби. Зокрема, державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 881 цього Закону).

Як свідчить зміст оскаржуваного наказу Державного агентства рибного господарства України, державна служба Авласенка О.О. припинилася за ініціативою суб`єкта призначення, що відповідає п.4 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII.

Зі змісту наказу від 06.07.2020 р. № 54-ТО "Про звільнення ОСОБА_1 " встановлено, що припинення державної служби позивача за ініціативою відповідача здійснено у зв`язку із скороченням чисельності державних службовців та скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури Державного агентства рибного господарства України з посиланням на п.1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII.

Суд зауважує, що Верховною Радою України 19.09.2019 р. прийнято Закон України № 117-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" (далі - Закон № 117-IX), який набрав чинності 25.09.2019 р., а 14.01.2020 р. - Закон України № 440-IX "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи", який набрав чинності з 13.02.2020 р.

Цими законами внесено численні зміни до низки законодавчих актів, в тому числі і Законів України "Про центральні органи виконавчої влади", "Про державну службу" та до Кодексу законів про працю України.

Так, у ст.87 Закону № 889-VIII п.1 ч.1 викладено в новій редакції, відповідно до якої підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Також ч.1 ст.87 доповнена п.1-1, згідно з яким підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Частина 3 статті 87 Закону № 889-VIII фактично викладена в новій редакції: "Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу".

Також ст.87 Закону № 889-VIII доповнена ч.5 такого змісту: "5. Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки".

Із системного аналізу доповнень та змін до ст.87 Закону № 889-VIII слідує, що вони суттєво змінили порядок звільнення особи за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема з підстав реорганізації державного органу, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби, зміни структури або штатного розпису державного органу - в сторону звуження гарантій державного службовця на продовження служби.

Так, скасований обов`язок суб`єкта призначення пропонувати працівнику іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі, а також виключене положення п.1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Відповідні зміни внесено і в Кодекс законів про працю України Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 12.12.2019 р. № 378-IX, що набрав чинність 02.02.2020р.

Зокрема ст.49-2 КЗпП України, яка регулює порядок вивільнення працівників, після ч.5 доповнено новою частиною такого змісту: "Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень".

Із системного аналізу доповнень та змін до ст.49-2 КЗпП України слідує, що такі зміни суттєво змінили порядок звільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу" за ініціативою суб`єкта призначення на підставі п.1 ч.1 ст.40, а саме: до державних службовців не застосовуються положення ч.2 ст.40 КЗпП України "Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу" та положення ч.2 ст.49-2 КЗпП України "При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством".

Таким чином, наявність чи відсутність вакантних посад в державному органі вже не має правового значення, оскільки з 13.02.2020 р. відсутній обов`язок керівника, суб`єкта призначення пропонувати такі посади державному службовцю, як відсутній і обов`язок щодо його працевлаштування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивача звільнено правомірно, оскільки ОСОБА_1 було попереджена про наступне звільнення завчасно, його посада (заступник начальника Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області) дійсно була скорочена, а у відповідача не було обов`язку пропонувати йому будь-які посади.

На час звільнення позивача відповідачем дотримано всіх умов, встановлених Законом № 889-VIII з урахуванням змін, внесених Законами № 117-IX та № 440-IX.

При цьому суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що застосування підлягають п.1 ч.1, ч.3 ст.87 Закону № 889-VIII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 117-ІХ, з таких підстав.

Конституційний Суд України у рішенні від 12.07.2019 р. № 5-р(I)/2019 вказав, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

У рішенні від 03.10.1997 р. № 4-зп/1997 Конституційний Суд України також зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Таким чином, хоча спірні правовідносини з проходження державної служби і розпочалися у 2017 року (часу призначення позивача на посаду), проте продовжували існувати і після набрання чинності Законами № 117-IX та № 378-IX, а тому саме ці останні закони і повинні застосовуватись в даному випадку.

Що стосується доводів позивача про недотримання відповідачем визначеної Колективним договором на 2018-2023 роки процедури звільнення, суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України "Про колективні договори і угоди" від 01.07.1993 р. № 3356-XII (далі - Закон № 3356-ХІІ) передбачено, що колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону № 3356-XII умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Згідно ч.2 ст.7 Закону № 3356-XII у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій працівників; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків; заборона дискримінації.

Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги, зокрема щодо дитячого оздоровлення та придбання новорічних подарунків для дітей працівників тощо (ч.3 ст.7 Закону № 3356-ХІІ).

З викладеного вбачається, що умови колективного договору повинні відповідати вимогам чинного законодавства і не суперечити йому.

З матеріалів справи слідує, що між адміністрацією Управління Державного агентства рибного господарства в Одеській області та трудовим колективом укладено Колективний договір на 2018-2023 роки, який затверджений протоколом загальних зборів трудового колективу 05.05.2018 р. № 2.

Підпунктами 1, 2 пункту 2.4 Колективного договору встановлено, що при проведенні реорганізації, скороченні чисельності чи штату працівників Трудового колективу (у випадках, передбачених законодавством), разового вивільнення працівників Трудового колективу, Адміністрація: не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надає представнику Трудового колективу інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводить консультації з представником про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень; не пізніше як за два місяці персонально письмово попереджає Працівників про наступне звільнення та водночас пропонує іншу роботу в Управлінні чи сприяє Працівникам, які вивільняються, у працевлаштуванні в інших установах, організаціях.

Згідно п.2.10 Колективного договору при вивільненні працівників за скороченням штатів (п.1 ст.40 КЗпП України) здійснювати звільнення лише після використання усіх можливостей забезпечити їх роботою на іншому робочому місці.

У період появи передумови скорочення штату, не приймати на вакантні посади нових працівників (п.2.14 Колективного договору).

Суд зазначає, що вказані умови Колективного договору суперечать вимога Закону України "Про державну службу", зокрема, ч.3 ст.87 цього Закону, про що вказано і у листі Міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби в Одеській, Миколаївській, Херсонській областях, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі від 02.07.2020 р. № 01-22/202-58, а тому відповідачем правомірно застосовано процедуру звільнення, визначену саме Законом України "Про державну службу".

Стосовно вимоги позивача про безпідставність виплати вихідної допомоги у розмірі двомісячного заробітку, а не чотиримісячного, суд зазначає наступне.

Відповідно до наказу від 06.07.2020 р. № 54-ТО ОСОБА_1 звільнено з посади у зв`язку із скороченням чисельності державних службовців та скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури Державного агентства рибного господарства України на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу".

Частиною 4 статті 87 Закону № 889-VIII визначено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Оскільки позивача звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII, то відповідачем правомірно виплачено позивачу вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Посилання позивача на абз.6 пп.3 п.2.4 Колективного договору як на підставу для виплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі чотиримісячного середнього заробітку є безпідставними, оскільки такий розмір вихідної допомоги передбачений у разі порушення Адміністрацією законодавства про працю, Колективного чи трудового договору, яких судом при розгляді даної справи не встановлено.

Що стосується позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача стосовно невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 54 Закону № 889-VIII передбачено, що державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2018 р. № 933 затверджено Порядок надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (далі - Порядок № 933).

Відповідно до п.2-4 Порядку № 933 державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви.

Рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

Рішення про надання керівнику державної служби у державному органі та його заступникам матеріальної допомоги приймається керівником відповідного державного органу за погодженням із відповідним органом вищого рівня (у разі наявності такого органу).

Буквальне тлумачення змісту даних правових норм свідчить про те, що надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком керівника державного органу, та залежить від його волевиявлення.

Матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань може надаватися тому державному службовцю, який дійсно має обґрунтовану підставу для її отримання та не може власноруч подолати обставини, що виникли не з його вини. Державні службовці мають право отримувати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, при цьому вказуючи будь-яку підставу, яку вони на власний розсуд віднесли до соціально-побутової.

Таким чином, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань не належить до обов`язкових виплат, а її виплата здійснюється на підставі заяви працівника за рішенням керівника відповідного органу у межах встановленого фонду оплати праці.

Судом встановлено, що 07.05.2020 р. позивачем було подано заяву про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

08.05.2020 р. за вих. № 1-7-01/1279-20 начальником Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області направлено лист т.в.о. голови Держрибагентства, в якому серед іншого, ставилося питання розглянути можливість надання матеріальної допомоги ОСОБА_1 для вирішення соціально-побутових питань.

Листом від 15.05.2020 р. № 2-10.2-16/2990-20 т.в.о. голови Держрибагентства "Про погодження надання відпустки ОСОБА_1 " повідомив про те, що Держрибагентство не погоджує надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_1 .

Вищевикладене свідчить про те, що заяву позивача про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань відповідачем розглянуто та відмовлено в її наданні.

Оскільки дана допомога надається за рішенням керівника, то відмовивши позивачу у наданні матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, відповідач жодним чином не порушив вимоги чинного законодавства.

Подібні за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27.06.2019 р. у справі № 809/3057/15.

Щодо тверджень позивача про протиправну бездіяльність відповідача стосовно ненадання відповіді на його запит від 08.05.2020 р. суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно ст.5 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 р. № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.7 Закону № 2657-XII право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 р. № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).

Відповідно до ст.1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону № 2939-VI визначено, що право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

За змістом п.п.1, 2 ст.4 Закону № 2939-VI доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом.

Статтею 5 Закону № 2939-VI визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до ст.12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Частинами 1, 2 статті 19 Закону № 2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Положеннями ч.ч.4, 5 ст.19 Закону № 2939-VI передбачено, що письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Згідно ч.1 ст.20 Закону № 2939-VI

Інформація заборонена для оприлюднення згідно з пунктом чотири частини першої статті 7 Закону України "Про доступ до судових рішень"

розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Так, за змістом запиту від 08.05.2020 р. ОСОБА_1 просив надати відповідь на питання: "у разі його звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" які посаду відповідач зможе запропонувати враховуючи вимоги абз.3 ч.3 ст.87 Закону України "Про державну службу"?".

Листом від 14.05.2020 р. за вих. № 2-10.2-19/2981-20 "Про розгляд запиту" Державне агентство рибного господарства України повідомило, що порушені в запиті питання не належать до публічної інформації і будуть розглянуті в установленому законодавством порядку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу (абз.4 ч.3 ст.87 Закону України "Про державну службу").

Таким чином, з урахуванням положень ст.1 Закону № 2939-VI та зважаючи на те, що ОСОБА_1 звільнено 25.08.2020 р., суд приходить до висновку, що станом на 14.05.2020 р. інформація про посади, які можна було б запропонувати позивачу після звільнення, ще не існувала, а тому не відповідає ознакам публічної інформації.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем надано відповідь на запит від 08.05.2020 р. в межах чинного законодавства, а відтак ним не допущено протиправної бездіяльності.

Інформація заборонена для оприлюднення згідно з пунктом чотири частини першої статті 7 Закону України "Про доступ до судових рішень"

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Відповідачем належними та допустимими доказами доведено правомірність своїх дій та рішень, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Державного агентства рибного господарства України (04053, м.Київ, вул.Січових Стрільців, 45, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування шкоди.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до пп.15.5 п.15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко

кат. 106030000