Справа № 120/6925/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 грудня 2020 р. Справа № 120/6925/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід О.С., розглянувши в письмовому провадженні порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

про: визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області (далі відповідач) про визнання протиправною відмови відповідача в зарахуванні страхового стажу та в призначенні пенсії за віком незаконними; зобов`язання відповідача зарахувати страховий стаж роботи позивача 31 рік 6 місяців 12 днів; зобов`язання відповідача призначити, нараховувати і сплачувати позивачеві пенсію за віком з 14.08.2020 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 09.09.2020 року звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком. Відповідач, за наслідками розгляду зави позивача, рішенням від 17.09.2020 року № 23 відмовив останньому у призначенні пенсії за віком у зв`язку з недостатністю трудового стажу. При чому, до страхового стажу позивача відповідач не зарахував періоди роботи останнього з 02.04.1992 року по 18.06.1998 рік згідно записів у трудовій книжці № 6-7 з огляду на відсутність на відтиску печатки, яким завірені відповідні записи, ідентифікаційного коду підприємства; та період роботи з 18.06.1998 року по 01.09.1999 рік з огляду на наявний допис наказу про прийом на роботу, не зафіксований згідно встановлених вимог діловодства. Позивач, не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 24.11.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім цього, вказаною ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача.

14.12.2020 року за вх. № 42873/20 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він позовну заяву вважає безпідставною та необґрунтованою. Вказує, що позивач 09.10.2020 року звернувся із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Так, згідно наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж заявника становить 24 роки 1 місяць 11 днів. При цьому, до стажу зараховано також періоди навчання у ВНЗ та проходження військової служби. Разом з тим, до загального стажу не зараховано період роботи позивача з 02.04.1992 року по 18.06.1998 рік згідно записів у трудовій книжці № 6-7, з огляду на відсутність на відтиску печатки, яким завірені відповідні записи, ідентифікаційного коду підприємства, що є обов`язковим реквізитом на печатці підприємства згідно з п. 7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 118 від 22.01.1996 року. Також не зараховано період роботи з 18.06.1998 року по 01.09.1999 рік, з огляду на наявний допис наказу про прийом на роботу, не зафіксований згідно встановлених вимог діловодства. Додатково, відповідач наголосив, що за вказані періоди відсутні відомості про нарахування та сплату страхових внесків в системі персоніфікованого обліку. Таким чином, згідно поданих документів та за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб, страховий стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за віком не є недостатнім для визначення пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу в 27 років.

До відзиву на виконання вимог ухвали від 24.11.2020 року відповідачем надано копії матеріалів пенсійної справи позивача.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивачеві ІНФОРМАЦІЯ_1 виповнилося 60 років, тому він 09.09.2020 року звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на підставі ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до якої додав усі необхідні для призначення пенсії документи (паспорт, трудову книжку тощо).

Відповідач, за наслідками розгляду заяви позивача, рішенням від 17.09.2020 року № 23 відмовив позивачеві у призначенні пенсії за віком. Відмова мотивована тим, що страховий стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за віком складає 24 роки 1 місяць 11 днів, що є недостатнім для визначення права на призначення пенсії за віком при досягненні 60 років. При цьому, до страхового стажу позивача не зараховані періоди роботи: з 02.04.1992 року по 18.06.1998 рік, у зв`язку з відсутністю на відтиску печатки, яким завірені відповіді записи № 6-7 ідентифікаційного коду підприємства, що є обов`язковим реквізитом на печатці підприємства; з 18.06.1998 року по 01.09.1999 рік у зв`язку з наявним дописом наказу про прийом на роботу, не зафіксований згідно встановлених вимог діловодства. При цьому, за вказані періоди відсутні відомості про нарахування та сплату страхових внесків в системі персоніфікованого обліку.

Не погоджуючись з таким діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Ст. 48 Конституції України кожному гарантується право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, регламентуються ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ст. 8 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Ст. 4 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Законом, який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій є ЗУ "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника та інших випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію (ч. 1 та 2 ст. 7 ЗУ "Про пенсійне забезпечення").

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Ст. 62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 3 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно п. 18 цього ж Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

У п. 23, 24 Порядку № 637 визначено, що документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі

документів.

Системний аналіз норм свідчить, що пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Таким чином, держава гарантує кожному виплату пенсії за умови наявності відповідного стажу роботи. До стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. В свою чергу, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Саме на підставі зроблених у ній записів, органи Пенсійного фонду України призначають пенсію. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, а у виняткових випадках - на підставі показань свідків.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся із відповідною заявою та доданими до неї документами до відповідача з проханням призначити йому пенсію за віком. Відповідач, розглянувши заяву та надані позивачем документи, відмовив останньому у призначенні пенсії за віком з огляду на те, що страховий стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за віком складає 24 роки 1 місяць 11 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком при досягненні 60 років. При цьому, відповідач вказав, що до страхового стажу позивача не зараховані періоди роботи: з 02.04.1992 року по 18.06.1998 рік, у зв`язку з відсутністю на відтиску печатки, яким завірені відповіді записи № 6-7 ідентифікаційного коду підприємства, що є обов`язковим реквізитом на печатці підприємства; з 18.06.1998 року по 01.09.1999 рік у зв`язку з наявним дописом наказу про прийом на роботу, не зафіксований згідно встановлених вимог діловодства. При цьому, за вказані періоди відсутні відомості про нарахування та сплату страхових внесків в системі персоніфікованого обліку.

Суд у цьому контексті, дослідивши надані позивачем документи для призначення пенсії на пільгових умовах вказує наступне.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року (далі Інструкція № 58).

Відповідно до п. 1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. З матеріалів справи вбачається, що позивачеві відмовлено в зарахуванні до страхового стажу періоду роботи за трудовою книжкою з 02.04.1992 року по 18.06.1998 рік, у зв`язку з відсутністю на відтиску печатки, яким завірені відповіді записи № 6-7 ідентифікаційного коду підприємства, що є обов`язковим реквізитом на печатці підприємства; з 18.06.1998 року по 01.09.1999 рік у зв`язку з наявним дописом наказу про прийом на роботу, не зафіксований згідно встановлених вимог діловодства.

П. 2.4 розділу II Інструкції № 58 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Суд дослідивши копію трудової книжки позивача зауважує, що записи про спірний період роботи у періоди з 18.06.1998 року по 01.09.1999 рік не містять перекреслень, виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст, записи виконані під порядковими номерами 7,8 та 9, розміщені послідовно по хронології, написані акуратно, чорнилом, що не заборонено законом, завірені підписом керівника підприємства та печаткою підприємства, що не потребує обов`язкового підтвердження трудового стажу додатковими документами.

Суд, не приймає до уваги твердження відповідача, що записи про трудову діяльність позивача у період з 02.04.1992 року по 18.06.1998 рік не засвідчені належним чином, адже запис у трудовій книжці під порядковим номером 6 та 7 виконаний у відповідності до положень чинного законодавства, містить порядковий номер, дату, посаду, підпис, прізвище та ініціали уповноваженої особи (директора) та відповідні печатки з назвою підприємства Вінницьке виробничо-художнє колективне підприємство «АКАНТ».

Крім цього, суд вказує на те, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку, а загальних підставах.

Наведене в повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.

Стосовно того, що за вказані періоди відсутні відомості про нарахування та сплату страхових внесків в системі персоніфікованого обліку, суд зазначає наступне.

Збирання, оброблення, систематизація та зберігання передбачених законодавством про пенсійне забезпечення відомостей про фізичних осіб, що пов`язані з визначенням права на виплати з Пенсійного фонду та їх розмір за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням визначено Положенням про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 року № 794 (далі - Положення № 794).

Згідно п. 5 Положення № 794 персоніфікований облік здійснює Пенсійний фонд та його органи на місцях.

Відповідно до п. 6 Положення № 794 уповноважений орган з додержанням вимог ст. 23 Закону України "Про інформацію" має право:

- своєчасно одержувати в установленому порядку від фізичних осіб та роботодавців відомості, передбачені пунктом 1 цього Положення;

- проводити у роботодавців перевірку достовірності поданих відомостей про фізичних осіб, зокрема перевірку фінансових та інших документів, що підтверджують зазначені відомості;

- у встановленому порядку притягати до відповідальності осіб, винних у порушенні строків подання відомостей, а також подання неправдивих відомостей про фізичних осіб;

- видавати у межах своєї компетенції нормативні акти та здійснювати роз`яснення з питань організації персоніфікованого обліку, а також інші права, що випливають із завдань персоніфікованого обліку.

П. 7 Положення № 794 визначено, що уповноважений орган:

- створює і забезпечує функціонування єдиного державного автоматизованого банку відомостей про фізичних осіб та з цією метою організовує збирання, оброблення, систематизацію і зберігання відомостей про фізичних осіб;

- забезпечує автоматизоване використання відомостей про фізичних осіб для визначення права на виплати за пенсійним страхуванням та розміру цих виплат;

- надає фізичним особам відомості про них, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а у разі їх зміни, несвоєчасного надходження страхового збору (внесків), перегляду розміру виплачуваної пенсії, її індексації, зміни умов надання соціальних послуг чи перегляду питання про можливості їх надання - інформує письмово у встановлені строки застраховану особу;

- надає роботодавцям допомогу в організації підготовки відомостей про фізичних осіб.

Згідно п. 10 Положення № 794 роботодавці зобов`язані:

- в установленому порядку подавати уповноваженому органу достовірні відомості про фізичних осіб, які працюють у них;

- надавати на вимогу фізичної особи копії документів з відомостями про неї стосовно персоніфікованого обліку.

Відповідно до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 року № 10-1 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 року за № 785/25562 (далі - Положення № 10-1) реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд України, який є володільцем даних Реєстру застрахованих осіб.

Згідно Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування") ст. 14-1 визначено, що Пенсійний фонд та його територіальні органи зобов`язані забезпечувати своєчасне внесення відомостей до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру та здійснювати контроль за достовірністю відомостей, поданих до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру.

Відповідно до ст. 4 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Таким чином, обов`язок щодо сплати єдиного внеску покладено саме на роботодавця, який здійснював нарахування внесків та утримання їх із заробітної плати позивача.

Суд зазначає, що фактично, внаслідок припущення відповідача про невиконання роботодавцем обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 01.11.2018 року у справі № 199/1852/15-а, від 05.12.2019 року у справі № 242/2536/16-а.

Відповідно до ст. 18 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" джерелами формування Державного реєстру є відомості, що надходять до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійного фонду від: державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; платників єдиного внеску; застрахованих осіб; фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчих органів сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад; органів доходів і зборів та уповноважених суб`єктів для обліку даних Єдиного державного демографічного реєстру; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики; державної служби зайнятості; інших підприємств, установ, організацій та військових частин; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; територіальних органів Пенсійного фонду за результатами перевірок платників єдиного внеску; інших джерел, передбачених законодавством.

Отже, як вбачається із вищенаведеного, саме органи Пенсійного фонду України повинні забезпечити належне формування та ведення Реєстру застрахованих осіб, є володільцями цих даних, зокрема і про сплату внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Роботодавці повинні сприяти у цьому шляхом подання відомостей про застраховану особу до Пенсійного фонду. Тому, твердження відповідача, про відсутність відомостей позивача в даних індивідуальної відомості про застраховану особу, не можуть бути підставою для обмеження прав останнього на оформлення пенсії за віком, за умови підтвердження його стажу записами у трудовій книжці.

Позитивним обов`язком держави в цілому та її державних органів, у тому числі Пенсійного фонду України, є забезпечення можливості збереження на підприємствах первинних документів про роботу працівників від яких залежить виникнення і реалізації майнових прав громадянин при призначені пенсії. Не забезпечення належного зберігання вказаних документів на підприємствах, не витребування вичерпної інформації органами пенсійного фонду і невиконання своїх гарантійних функції державою, незалежно від надзвичайності підстав та, як наслідок, обмеження громадянам в реалізації та підтвердженні прав на пенсійне забезпечення, не повинно нівелювати або обмежувати конституційні права позивача.

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19.10.2004 року, пункт 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13.01.2011 року, пункт 54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30.10.2014 року тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно твердження відповідача, про відсутність відомостей про нарахування та сплату страхових внесків в системі персоніфікованого обліку, не можуть бути підставою для обмеження прав останнього на оформлення пенсії за віком, за умови підтвердження його стажу записами у трудовій книжці.

Таким чином, суд приходить до переконання, що вищезазначені періоди роботи позивача підлягають зарахуванню до його стажу роботи для призначення пенсії, оскільки вони підтверджені належними та достатніми доказами, відповідно про протиправність відмови відповідача в зарахуванні страхового стажу та в призначенні пенсії за віком незаконними та до задоволення позовних вимог у цій частині.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача зарахувати страховий стаж роботи позивача 31 рік 6 місяців 12 днів, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок вимоги про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та вимоги про зобов`язання вчинення ним певних дій. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними, можливим є зобов`язання до вчинення певних дій для відновлення порушених прав та інтересів сторони.

З огляду на те, що позовні вимоги в частині визнання протиправною відмови відповідача в зарахуванні страхового стажу та в призначенні пенсії за віком задоволено, відповідно позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача зарахувати страховий стаж роботи позивача також підлягають задоволенню.

Між тим, суд вказує, що у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд зарахувати до його страхового стажу 31 рік 6 місяців 12 днів, проте як слідує з оскаржуваної відмови відповідачем до страхового стажу позивача зараховано 24 роки 1 місяць 11 днів. Не зараховано лише періоди роботи позивача з 02.04.1992 року по 18.06.1998 рік та з 18.06.1998 року по 01.09.1999 рік. З огляду на зазначене, суд вбачає, що необхідним та достатнім для відновлення та захисту прав та інтересів позивача буде зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 02.04.1992 року по 18.06.1998 рік та з 18.06.1998 року по 01.09.1999 рік.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити, нараховувати і сплачувати позивачеві пенсію за віком з 14.08.2020 року, суд зазначає таке.

Наслідком визнання протиправною відмови відповідача в зарахуванні страхового стажу та в призначенні пенсії за віком, викладеної у рішенні від 17.09.2020 року № 23 є те, що заява позивача про призначення пенсії за віком згідно ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» залишається нерозглянутою.

Кожна особа, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 2 цієї ж статті захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом, і вчинення таких дій не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Виходячи із обставин цієї справи суд встановив, що оскаржувана позивачем відмова не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про призначення пенсії за віком згідно ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Такі недоліки у діяльності відповідача, окрім того, що вказують на протиправність, перешкоджають суду надати оцінку дотриманню усіх, передбачених нормами ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», умов для прийняття рішення про призначення пенсії за віком.

Від так, суд вбачає підстави для часткового задоволення позовної вимоги у спосіб зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 09.09.2020 року про призначення пенсії за віком згідно ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наслідками чого прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на те, що позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у сумі 512 грн. 26 коп..

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 та ст. 2, 9, 73-77, 90, 94, 241, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області в зарахуванні страхового стажу та в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 02.04.1992 року по 18.06.1998 рік та з 18.06.1998 року по 01.09.1999 рік.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.09.2020 року про призначення пенсії за віком згідно ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наслідками чого прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 512 грн. 26 коп..

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 17.12.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна