Справа № 280/5322/18
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року

м. Київ

справа №280/5322/18

адміністративне провадження №К/9901/19290/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Єресько Л.О., Загороднюка А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року (судді Чумак С.Ю., Чабаненко С.В., Юрко І.В.) у справі № 280/5322/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заборгованості по виплаті грошового забезпечення та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У грудні 2018 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (далі - ГУМВС України в Запорізькій області, відповідач), у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 21 січня 2013 року № 18о/с «По особовому складу» щодо відміни пункту наказу ГУМВС України в Запорізькій області від 16 січня 2012 року № 5о/с в частині відміни пункту наказу УМВС України в Запорізькій області від 29 червня 2004 року № 117о/с про звільнення з органів внутрішніх справ (далі - ОВС) майора міліції ОСОБА_1 (М-928522/) - начальника відділення ДАІ Мелітопольського міського відділу ГУМВС України в Запорізькій області, вважати його звільненим з ОВС наказом УМВС України в Запорізькій області від 29 червня 2004 року № 117о/с;

- зобов`язати відповідача поновити позивача на службі на посаді начальника відділення ДАІ Мелітопольського міського відділу ГУМВС України в Запорізькій області або у разі ліквідації цієї посади на іншу посаду з урахуванням класифікаційних характеристик, зокрема назвою, розміром посадового окладу, функціональністю та організаційним рівнем підрозділу у структурі органу згідно з попередньою посадою, з 16 листопада 2018 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по виплаті грошового забезпечення у розмірі 1 122 245,67 грн за період з 29 липня 2004 року по 16 листопада 2018 року без урахування обов`язкових податків та зборів;

- зобов`язати відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 листопада 2018 року по день поновлення на роботі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11 листопада 2015 року № 988.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав про те, що відповідно до наказу начальника ГУМВС України в Запорізькій області від 17 січня 2013 року № 16о/с він вважається залишеним на посаді начальника відділення ДАІ Мелітопольського міського відділу ГУМВС України в Запорізькій області з 29 червня 2004 року. У зв`язку з прийняттям позивача на службу йому було встановлено посадовий оклад - 1 000 грн, щомісячну надбавку за виконання особливо важливих завдань - 50% посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугу років, а також видано копію наказу № 16о/с від 17 січня 2013 року, жетон і службову печатку. Тобто позивачем продовжено службу в ОВС. У подальшому, листом від 16 листопада 2018 року № 1/526 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що він на підставі наказу від 21 січня 2013 року № 18о/с (по тексту - спірний наказ) вважається звільненим наказом УМВС України в Запорізькій області від 29 червня 2004 року №117о/с.

Позивач вважає спірний наказ таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідач: не застосував будь-якої правової процедури звільнення; до 21 листопада 2018 року не вимагав припинення трудових відносин та у будь-який спосіб не ознайомив його з спірним наказом; у день звільнення не провів повного розрахунку з позивачем; урахував заяви, які позивач не писав; виконав рішення суду, яке не стосується правовідносин з проходження подальшої служби позивача, оскільки вони виникли після прийняття судом цього рішення; відповідні записи до трудової книжки позивача не вніс; копію оскаржуваного наказу до особової справи позивача не долучив; у його послужний список відомості щодо змін про проходження служби після 2012 року не вніс; жетон та службову печатку не вилучив.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ ГУМВС України в Запорізькій області від 21 січня 2013 року № 18о/с «По особовому складу» щодо відміни пункту наказу ГУМВС України в Запорізькій області від 16 січня 2012 року № 5о/с в частині відміни пункту наказу УМВС України в Запорізькій області від 29 червня 2004 року № 117о/с про звільнення з ОВС майора міліції ОСОБА_1 (М-928255) - начальника відділення ДАІ Мелітопольського міського відділу, вважати його звільненим з органів внутрішніх справ наказом УМВС України в Запорізькій області від 29 червня 2004 року № 117о/с.

Зобов`язано ГУМВС України в Запорізькій області поновити майора міліції ОСОБА_1 (М-928255) на посаді начальника відділення ДАІ Мелітопольського міського відділу ГУМВС України в Запорізькій області з 21 січня 2013 року.

Визнати ОСОБА_1 (М-928255) звільненим за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України від 29 липня 1991 року № 114, з посади начальника відділення ДАІ Мелітопольського міського відділу ГУМВС України в Запорізькій області з моменту ліквідації цієї юридичної особи, тобто з 30 листопада 2015 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що після прийняття спірного наказу відповідач належним чином оформлену трудову книжку позивачу не видав, розрахунок з ним не провів, до суду не надав жодного доказу на підтвердження виконання цих вимог закону. Трудова книжка позивача не містить відомостей про наказ ГУМВС України в Запорізькій області від 21 січня 2013 року № 18о/с. Документи, які слугували підставою для видання відповідачем спірного наказу, а саме заява ОСОБА_1 та рапорт ОСОБА_2 , відсутні. До того ж спірний наказ не містить посилання на законодавчу норму, на підставі якої відбулося звільнення ОСОБА_1 . Відповідачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження ознайомлення позивача з наказом ГУМВС України в Запорізькій області від 21 січня 2013 року № 18о/с. Відповідач не підтвердив, що після 17 січня 2013 року вимагав припинення трудових відносин з позивачем у будь-який спосіб. На час розгляду справи жетон та службова печатка, які видані майору міліції ОСОБА_1 зберігаються у нього. Посилання відповідача на те, що спірний наказ виданий на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2012 року у справі № 2а-0870/4850/11 суд визнав необґрунтованими, оскільки вважає, що ГУМВС України в Запорізькій області всупереч приписам статті 265 КАС України самостійно вирішило питання повороту виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 січня 2012 року у справі № 2а-0870/4850/11.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що станом на час розгляду та вирішення даної адміністративної справи позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем, а тому спірний наказ є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді начальника відділення ДАІ Мелітопольського міського відділу з 21 січня 2013 року. Водночас, оскільки після вступу в дію Закону України «Про Національну поліцію» Управління ДАІ ГУМВС України в Запорізькій області ліквідовано з усіма його підрозділами, то суд визнав необхідним визнати ОСОБА_1 таким, що звільнений з 30 листопада 2015 року з посади начальника відділення ДАІ Мелітопольського міського відділу за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 25 червня 2020 року апеляційну скаргу ГУМВС України в Запорізькій області задовольнив частково. Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року скасував. Адміністративний позов ОСОБА_1 залишив без розгляду.

Залишаючи позов без розгляду, апеляційний суд виходив з того, що позивач пропустив місячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Зокрема судом установлено, що про існування спірного наказу ОСОБА_1 дізнався під час вирішення справи № 808/2882/17, у якій він був стороною. Суд підкреслив те, що позивач був присутній під час проголошення Запорізьким окружним адміністративним судом постанови від 06 грудня 2017 року у справі № 808/2882/17, крім того посилання останнього на спірний наказ містяться в його апеляційній скарзі на вказане судове рішення. Отже, позивач знав про спірний наказ щонайменше з дати прийняття Запорізьким окружним адміністративним судом постанови від 06 грудня 2017 року, яку в подальшому оскаржив в апеляційному порядку. До того ж, позивач не заявляв клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року та направити справу до цього суду на новий розгляд.

Аргументи скаржника полягають у тому, що суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження усупереч висловленому позивачем у відзиві на апеляційну скаргу бажанню особисто взяти участь у розгляді справи. Крім того, суд апеляційної інстанції втратив відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу відповідача, чим порушив його право на змагальність у судовому процесі. Скаржник уважає, що судом апеляційної інстанції порушено вимоги статті 308 КАС України щодо меж апеляційного перегляду справи, оскільки суд розглянув питання, про які не було зазначено ані у відзиві на позов, ані в апеляційній скарзі. Так, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Разом з тим, апеляційний суд прийняв судове рішення з порушенням принципу змагальності сторін, адже не надав позивачу можливості подати докази з приводу відсутності пропуску строку звернення до суду.

Посилання суду апеляційної інстанції на судові рішення у справі № 808/2887/17 є необґрунтованими, оскільки відповідно до частини другої статті 47 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Проте жодна сторона по справі № 808/2887/17 не є роботодавцем позивача та, як наслідок, повідомлення ними про наявність спірного наказу є неналежним способом повідомлення останнього про звільнення. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги той факт, що в судовому рішенні від 12 листопада 2019 року Запорізький окружний адміністративний суд зазначив про відсутність доказів щодо ознайомлення позивача у будь-який спосіб з наказом ГУМВС України в Запорізькій області від 21 січня 2013 року № 18о/с.

Ухвалою від 17 серпня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Представник ГУМВС України в Запорізькій області подав відзив на касаційну скаргу позивача, у якому просить залишити її без задоволення, а постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 червня 202 року без змін. Позиція відповідача полягає у тому, що судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що з даним адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду з пропуском строку звернення, а його доводи щодо часу ознайомлення зі спірним наказом спростовуються матеріалами справи. Таким чином підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

У поясненнях до відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 указує, що твердження відповідача з приводу фактичних обставин справи не відповідають дійсності, так як на момент його звернення до суду з даним позовом існувало два накази відповідача щодо продовження ОСОБА_1 служби в ОВС № 21о/с та № 18о/с від 21 січня 2013 року. Про наявність спірного наказу ГУМВС України в Запорізькій області позивачу стало достеменно відомо лише 16 листопада 2018 року з листа відповідача, до якого було долучено витяг із спірного наказу.

Ухвалою від 11 грудня 2020 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Наказом УМВС України в Запорізькій області від 29 червня 2004 року № 117о/с «По особовому складу», згідно з Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України, звільнено з органів внутрішніх справ: у відставку за ст. 65 п. «а» (за віком) - майора міліції ОСОБА_1 (М-928255) - начальника відділення ДАІ Мелітопольського міського відділу з 29 червня 2004 року. Вислуга на день звільнення складає: календарна - 22 роки 00 місяців 04 дні; у пільговому обчисленні - не має.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 січня 2012 року у справі № 2а-0870/4850/11 скасовано наказ від 29 червня 2004 року № 117 по УМВС України у Запорізькій області про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади за пунктом «а» статті 65 Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України - за віком; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділення ДАІ Мелітопольського міського відділу ГУМВС України у Запорізькій області.

Вказане рішення було вже виконано відповідачем у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді шляхом винесення наказу ГУМВС України в Запорізькій області від 16 січня 2012 року № 5о/с, яким було відмінено пункт наказу УМВС України в Запорізькій області від 29 червня 2004 року №117о/с та поновлено ОСОБА_1 на службі в ОВС.

У подальшому наказом ГУМВС України в Запорізькій області від 17 січня 2012 року № 7о/с на підставі особистого рапорту ОСОБА_1 було звільнено з 17 січня 2012 року з виплатою: середнього заробітку за три місяці; заробітної плати за період з 12 по 17 січня 2012 року та внесенням до його трудової книжки відповідних записів щодо його служби в ОВС з 24 серпня 1984 року по 17 січня 2012 року. З 18 січня 2012 року ОСОБА_1 була призначена пенсія.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2012 року у справі № 2а-0870/4850/11 скасовано постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 січня 2012 року та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На виконання зазначеної постанови у справі № 2а-0870/4850/1, ГУМВС України в Запорізькій області видано наказ від 17 січня 2013 року № 16о/с, яким відмінено пункт наказу ГУМВС від 17 січня 2012 року № 7о/с в частині звільнення з ОВС майора міліції ОСОБА_1 (М-928255) - начальника відділення ДАІ Мелітопольського міського відділу з 17 січня 2012 року, а також наказано вважати його залишеним на попередній посаді з посадовим окладом 1 000,00 грн, установити йому щомісячну надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугу років.

21 січня 2013 року ГУМВС України в Запорізькій області видано наказом № 18о/с, яким відмінено пункт наказу УМВС від 16 січня 2012 року № 5о/с в частині відміни пункту наказу УМВС від 29 червня 2004 року № 117о/с про звільнення з ОВС майора міліції ОСОБА_1 (М-928255) і визнано ОСОБА_1 таким, що звільнений з органів внутрішніх справ наказом УМВС від 29 червня 2004 року № 117о/с.

Поряд із цим, постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 06 грудня 2017 року у справі № 808/2882/17, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2018 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Міністерство внутрішніх справ України, Національна поліція України, про визнання дій протиправними та зобов`язання поновити на службі на посаді начальника відділення ДАІ Мелітопольського міського відділу УМВС України в Запорізькій області або у разі ліквідації цієї посади на іншу посаду з урахуванням класифікаційних характеристик, зокрема назвою, розміром посадового окладу, функціональністю та організаційним рівнем підрозділу у структурі органу згідно з попередньо посадою, а також забезпечити допуск позивача до роботи - відмовлено повністю.

10 листопада 2018 року позивач звернувся до ГУМВС України в Запорізькій області з заявою про вирішення питання щодо виходу на службу.

На вказану заяву ГУМВС України в Запорізькій області листом від 16 листопада 2018 року № 1/526 повідомило позивача про те, що постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2012 року у справі № 2а-0870/4850/11 скасовано постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 січня 2012 року та, відповідно, скасовані всі накази з питань проходження служби позивачем, які видавались з підстав негайного виконання постанови суду першої інстанції. ОСОБА_1 вважається звільненим наказом УМВС України в Запорізькій області від 29 червня 2004 року № 117о/с та має вислугу, яку мав на дату звільнення. У додатку до листа надіслано витяг з наказу ГУМВС України в Запорізькій області № 18о/с від 21 січня 2013 року.

Позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки вважає, що відповідно до наказу ГУМВС України в Запорізькій області № 16о/с від 17 січня 2013 року він вважається залишеним на посаді начальника відділення ДАІ Мелітопольського міського відділу ГУМВС України в Запорізькій області з 29 червня 2004 року, і цей наказ ніким не скасований.

Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Положеннями частини третьої статті 3 КАС України визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За правилами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підставі позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначені в статті 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статті 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, виходить із наступного.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною п`ятою статті 125 Основного Закону визначено, що з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

За визначенням частини першої статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з даним позовом) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У свою чергу, частина перша статті 5 КАС України визначає, що кожен має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Строк звернення до адміністративного суду регламентовано статтею 122 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з цим позовом), за приписами частини першої якої, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).

За наведеним у пункті 17 частини першої статті 17 КАС України визначенням, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Таке законодавче обмеження строку звернення до адміністративного суду обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Тобто право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі й установленням строків на звернення до суду з відповідним позовом.

Як зазначалося вище, 21 січня 2013 року відповідач видав спірний наказ № 18о/с, яким відмінив пункт наказу ГУМВС від 16 січня 2012 року № 5о/с в частині відміни пункту наказу УМВС від 29 червня 2004 року № 117о/с про звільнення з ОВС майора міліції ОСОБА_1 (М-928255) - начальника відділення ДАІ Мелітопольського міського відділу. Вважати його звільненим з ОВС наказом УМВС від 29 червня 2004 року № 117о/с.

За твердженнями позивача, про наявність спірного наказу йому стало відомо з листа ГУМВС України в Запорізькій області від 16 листопада 2018 року № 1/526, до якого був долучений, зокрема витяг з наказу від 21 січня 2013 року № 18о/с. Відтак, позивач уважає, що строк звернення до суду ним не пропущений, адже позов було надіслано до суду 11 грудня 2018 року. З огляду на це позивач не просив у позові поновити йому строк звернення до суду.

Суд першої інстанції знайшов обґрунтованими такі доводи позивача, оскільки матеріали справи не містять доказів ознайомлення його з спірним наказом. Питання щодо пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду Запорізьким окружним адміністративним судом не розглядалося.

Однак, під час розгляду цієї справи в суді апеляційної інстанції було встановлено, що в провадженні Запорізького окружного адміністративного суду перебувала справа № 808/2882/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, треті особи - Міністерство внутрішніх справ України, Національна поліція України, про визнання дій протиправними та поновлення на роботі, за наслідками розгляду якої 06 грудня 2017 року судом було прийнято постанову про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погодившись з таким рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 06 грудня 2017 року - без змін.

Під час розгляду вказаної справи в судах першої та апеляційної інстанцій представники відповідача та третьої особи обґрунтовували свою позицію, серед іншого, наявністю наказу ГУМВС України в Запорізькій області від 21 січня 2013 року № 18о/с, посилаючись на нього, як на підставу звільнення ОСОБА_1 з ОВС ще 29 червня 2004 року. Цей наказ був наявний у матеріалах справи № 808/2882/17 та досліджувався судами при її розгляді. Про вказане свідчить зміст судових рішень у справі № 808/2882/17. ОСОБА_1 приймав участь у розгляді вказаної справи та був присутній під час проголошення судових рішень у судах першої та апеляційної інстанцій. Більше того, в апеляційній скарзі на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 06 грудня 2017 року позивач сам посилався на спірний наказ відповідача.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, - день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Вказані висновки неодноразово були застосовані Верховним Судом у справах цієї категорії, зокрема у постановах від 20 лютого 2020 року у справі № 520/3809/19 та від 29 жовтня 2020 року у справі № 753/20260/17.

Зважаючи на встановлені судом апеляційної інстанції обставини, які підтверджуються матеріалами справи, зокрема копіями судових рішень у справі № 808/2882/17, можна дійти висновку про те, що ОСОБА_1 був обізнаний про існування наказу ГУМВС України в Запорізькій області від 21 січня 2013 року № 18 о/с ще у грудні 2017 року під час вирішення справи № 808/2882/17 в суді першої інстанції.

За таких обставин твердження позивача про те, що вперше про спірний наказ він дізнався з листа ГУМВС України в Запорізькій області від 16 листопада 2018 року № 1/526 спростовуються вищезазначеним.

У той же час ОСОБА_1 , знаючи про наявність спірного наказу, звернувся до суду з позовом про його скасування лише у грудні 2018 року, тобто з пропуском визначеного процесуальним законом місячного строку. При цьому в адміністративному позові ОСОБА_1 не зазначає обставин, які перешкоджали йому оскаржити цей наказ у судовому порядку в межах місячного строку з дня, коли він дізнався про його існування. Таких обставин позивач не зазначає і в касаційній скарзі.

За таких обставин суд апеляційної інстанції правильно встановив, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом.

У позові ОСОБА_1 вказує про те, що після прийняття відповідачем наказу від 17 січня 2013 року № 16о/с між ними продовжилися трудові відносини, а на роботу він не виходив за вказівкою керівництва. Однак, у зв`язку з довготривалим невирішенням питання щодо його подальшої служби в 2018 році він звернувся до ГУМВС України в Запорізькій області з проханням його вирішити з огляду на наявність названого наказу.

Суд вважає наведені твердження позивача безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, адже він об`єктивно не міг вважати, що продовжує проходити службу в ОВС, фактично не приступивши протягом багатьох років до виконання службових обов`язків. Звідси слідує висновок про те, що позивач протягом довготривалого часу розумів (не міг не знати) про те, що фактичних трудових відносин між ним і відповідачем не існує.

Таким чином, доводи скаржника, що строк звернення до суду слід було обчислювати з дати вручення йому копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки, а не з дати коли він дізнався або повинен був дізнатися про звільнення з роботи є безпідставними.

Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника про те, що судом апеляційної інстанції не враховано, що саме на відповідача покладено обов`язок оголосити та ознайомити його з наказом про звільнення та вручити трудову книжку, проте жодних заходів щодо інформування його про звільнення відповідачем не вживалось, оскільки предметом адміністративного позову є правомірність спірного наказу про звільнення, а не дії відповідача - суб`єкта владних повноважень щодо ухилення від виконання своїх зобов`язань (по відношенню до позивача).

Вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться в залежність від порядку отримання наказів, а вирішується з огляду на факт, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від16 жовтня 2020 року у справі № 640/18439/19.

Згідно з частиною першою статті 319 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом оскаржуваної постанови), судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

За правилами частини третьої статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

У пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» ЄСПЛ нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть звужувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (див. рішення від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України», заява № 23436/03, пункти 22- 23).

Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Ураховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цим позовом і не заявлено про його поновлення, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у відповідності до вимог статті 123 КАС України.

Стосовно доводів скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права Суд зазначає наступне.

Так, ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУМВС України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року у цій справі.

В установлений в ухвалі від 17 січня 2020 року строк ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, який зареєстрований 14 лютого 2020 року за вх. № 9018/20 та міститься в матеріалах справи, в якому повідомив про своє бажання особисто брати участь у розгляді справи.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду у судовому засіданні. Розгляд справи двічі відкладався, зокрема 17 березня 2020 року у зв`язку з запровадженням карантину, та 07 квітня 2020 року за клопотанням відповідача.

03 квітня 2020 року до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача (зареєстроване 03 квітня 2020 року за вх. № 18371/20), в якому ОСОБА_1 просить проводити розгляд справи без нього та його представника. Про ухвалене рішення просив повідомити у встановленому законом порядку.

Ухвалою від 30 квітня 2020 року Третій апеляційний адміністративний суд призначив справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадженні, оскільки сторони в судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлені вчасно та належним чином.

За таких обставин вищезазначеним спростовуються доводи позивача про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо порядку розгляду справи, принципу змагальності сторін, а також втрати відзиву на апеляційну скаргу.

Щодо посилань скаржник на порушення апеляційним судом положень статті 308 КАС України, то Суд наголошує на тому, що в силу частини другої цієї статті суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши, що адміністративний позов ОСОБА_1 поданий до суду з порушенням установленого процесуальним законом строку, суд апеляційної інстанції в межах своїх повноважень відповідно до статті 319 КАС України скасував рішення суду першої інстанції та залишив позов без розгляду.

За правилами статті 321 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги ухвалює судові рішення у формі постанов згідно з вимогами, встановленими статтею 34 та главою 9 розділу II цього Кодексу, з урахуванням особливостей, зазначених у цій главі.

Зважаючи на те, що постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року прийнята за наслідками розгляду апеляційної скарги ГУМВС України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року, і нею не вирішувалися будь-які процедурні питання, пов`язані з рухом справи, то твердження скаржника про неправильну форму оскаржуваного судового рішення є безпідставними та суперечать приписам процесуального закону.

Суд констатує, що постанова суду апеляційної інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка, та під час розгляду справи суд не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на це підстави для задоволення касаційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваного судового рішення - відсутні.

Пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України закріплено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки щодо розподілу судових витрат

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіВ.М. Соколов Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк