Справа № 460/6987/20
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

03 грудня 2020 року м. Рівне №460/6987/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання А.А. Головатчик та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі: позивача: Гуменюк Т.Р., відповідача: представник не з`явився, третьої особи відповідача: представник Пузирко О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доРівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5
про визнання протиправним та скасування рішення,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рівненської міської ради про визнання протиправним та скасувати рішення Рівненської міської ради № 7667 від 09 липня 2020 року "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у спільну сумісну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 , на якій розташований об`єкт нерухомого майна".

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 09.07.2020 Рівненською міською радою було винесено рішення, згідно якого ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 200 кв.м на АДРЕСА_1 ) безоплатно у спільну сумісну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Позивач зазначає, що вказане рішення порушує її права. Вказує, що у спільному користуванні сім`ї позивача та сім`ї сусідів ОСОБА_6 перебувала земельна ділянка, орієнтовною площею 0,03928 га, яка згідно з довідкою обліковується землями запасу комунальної власності Рівненської міської ради. Вищевказана земельна ділянка фактично і була призначена для обслуговування нерухомого майна, власниками якого є позивач та сім`я ОСОБА_6 . З 2014 року між позивачем та сім`єю ОСОБА_6 триває конфлікт щодо вищевказаної земельної ділянки. ОСОБА_2 з 2014 року здійснюється самочинне будівництво господарської будівлі в дворі за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане самочинне будівництво проведене з порушенням будівельних та санітарних норм, а також прав та законних інтересів позивача. Вказана будівля розташована на відстані 5 метрів від квартири позивач. Внаслідок цього вікна квартири позивача знаходяться в постійні тіні. Крім того, від цього одна із стін квартири стала вогкою та ній утворилася пліснява та грибок, будинок почав через це руйнуватися. З 2014 року позивач неодноразово зверталася в різні інстанції з приводу незаконного будівництва та фактично самовільного захоплення земельної ділянки. Незважаючи на наявний конфлікт, Рівненська міська рада прийняла рішення і надала дозвіл на розроблення технічної документації під тією частиною земельної ділянки, де і знаходиться в тому числі самочинне будівництво. Таким чином, замість того, щоб зобов`язати сім`ю ОСОБА_6 усунути порушення не тільки прав та законних інтересів позивача, а і вимоги законодавства, Рівненська міська рада фактично надала дозвіл на розробку документів на спірну земельну ділянку, що в подальшому надасть право сім`ї ОСОБА_6 приватизувати цю ділянку і узаконити незаконне будівництво. І це все при тому, що позивач з 2014 року звертається в різні інстанції з приводу самозахвату землі та зведення незаконної будівлі, яка призводить до руйнації її житла та порушує права сім`ї позивача. Враховуючи викладене, позивач просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 23.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду; відкрито провадження в адміністративній справі; залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; розгляд справи ухвалено провести за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 15.10.2020.

Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав, причини не подання суду не повідомив. Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу за наявними матеріалами.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 подав письмове пояснення щодо позову де зазначив, що в позовній заяві позивач не вказує, які саме її права передбачені законом порушує зазначене рішення Рівненської міської ради. Нерухоме майно, що вказане в назві рішення Рівненської міської ради та в пункті 1 його резолютивної частини це квартира АДРЕСА_3 , що належить третій особі та членам його родини на праві спільної сумісної власності. В позовній заяві позивач визнає, що земельна ділянка, відносно якої прийнято рішення знаходиться у спільному користуванні членів родини третьої особи та позивача, але між їх родинами з 2014 року існує спір щодо самовільного будівництва. Зазначає, що спір існує саме між позивачем та родиною ОСОБА_6 , а не з Рівненською міською радою. Позивачем обрано не належний спосіб захисту своїх інтересів, а рішення органу місцевого самоврядування не порушує права позивача, оскільки цільове призначення земельної ділянки не змінюється, а межі земельної ділянки, як зазначено в оспорюваному рішенні "орієнтовною площею 200 кв. м" (вся земельна ділянка має площу 392,8 кв. м) вирішуються в процесі розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки як передбачено ст. 79-1 Земельного кодексу України. Підставою позову є спір відносно самочинного будівництва, який вирішується в порядку цивільного судочинства. При розгляді заяви третьої особи сесією Рівненської міської ради були дотримані положення ст. 116, ст. 118 Земельного кодексу України, а рішення № 7667 від 09 липня 2020 року прийнято у відповідності до компетенції органу місцевого самоврядування. На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні позову.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 правом на подання пояснення щодо позову не скористалися.

Ухвалою суду від 15.10.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні 12.11.2020.

В судовому засіданні 12.11.2020 оголошено перерву до 03.12.2020.

В судовому засіданні позивач підтримала позицію викладену в адміністративному позові та просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Додатково вказала, що вона звернулася до суду з даним позовом з метою, щоб сусід зніс самочинне будівництво, яке перешкоджає користуватися належним їй майном.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник третьої особи Жильчука М.Є. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладених в письмовому поясненні.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не прибули, причини не прибуття суду не повідомили. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Судом не визнавалася обов`язкова участь третіх осіб в судовому засіданні. За таких обставин, відповідно до статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу без участі третіх осіб на підставі наявних доказів.

В судовому засіданні 03.12.2020 проголошено вступну та резолютивну частину ухвали про закриття провадження у справі.

Заслухавши думку учасників справи, розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини справи та фактичні правовідносини сторін.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За визначенням пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 у справі №813/6286/15.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №685/1346/15-а та від 19 лютого 2020 року у справі № 1340/3580/18.

Однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

За обставинами цієї справи третім особам було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 200 м2 на АДРЕСА_1 ) безоплатно у спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)).

Отже, Рівненська міська рада реалізувала свої владно - управлінські функції відносно третіх осіб по справі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Водночас, з вимогами до адміністративного суду про визнання протиправним рішення міської ради, прийнятого відносно третіх осіб, звернулася позивач - ОСОБА_1 .

Хоч позивач і заявляє, що оскаржує рішення суб`єкта владних повноважень про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, однак провідним мотивом цих вимог є бажання отримати результат, який у кінцевому підсумку має призвести до знесення самочинного будівництва, яке розпочате третьою особою ОСОБА_2 , тобто фактично у даних правовідносинах має місце спір між позивачем і третьою особою стосовно зведення самочинного будівництва.

Позивач в судовому засіданні підтвердила, що фактично вона оспорює зведення ОСОБА_2 самочинного будівництва.

Таким чином, в даному випадку між позивачем та третіми особами по суті існує не вирішений у встановленому порядку спір про знесення самочинного будівництва,.

Відповідно до частини першої статті 376 Цивільного кодексу України, поняття самочинного будівництва визначається через сукупність його основних ознак, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визнаний самочинним, зокрема якщо такий об`єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частиною сьомою статті 376 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

При цьому, за змістом статті 177 Цивільного кодексу України, об`єкти самочинного будівництва належать до об`єктів цивільних прав.

З аналізу зазначених вище правових норм встановлено, що цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний з вирішенням питання щодо речового права. А відтак його розгляд не належить до юрисдикції адміністративних судів, а підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30.01.2018 у справі № 804/6104/14.

Ураховуючи наведені положення та судову практику, не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 826/240/16, від 21.08.2019 по справі № 305/216/18 та від 09.10.2019 по справі №605/567/17.

Крім того, суд зазначає, що скасування рішення Рівненської міської ради № 7667 від 09 липня 2020 року "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у спільну сумісну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 , на якій розташований об`єкт нерухомого майна" в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами щодо знесення самочинного будівництва, а відтак не виконується основне завдання судочинства.

Отже провадження у справі за позовом ОСОБА_7 підлягає закриттю.

На виконання вимоги, зазначеної у частині першій статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України, є необхідним роз`яснити позивачу, що розгляд позовних вимог про знесення самочинного будівництва має здійснюватися у порядку цивільного судочинства, із врахуванням правил територіальної підсудності відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Керуючись пунктом 1, частини першої статті 238, статтями 241, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) до Рівненської міської ради (Код . вул. Соборна, 12а, м.Рівне, Рівненська область, 33000) про визнання протиправним та скасування рішення №7667 від 09 липня 2020 року "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у спільну сумісну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 ), на якій розташований об`єкт нерухомого майна", - закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повну ухвалу суду складено 08 грудня 2020 року

Суддя Н.В. Друзенко