Справа № 9901/337/20
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

09 грудня 2020 року

Київ

справа №9901/337/20

адміністративне провадження №П/9901/337/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Соколова В.М.,

суддів: Білак М.В., Губської О.А., Загороднюка А.Г., Радишевської О.Р.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання дії протиправною та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог та стислий виклад позиції позивача

26 жовтня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України Зеленського Володимира Олександровича (далі - відповідач), у якому просив:

- визнати протиправною дію Президента України Зеленського В. О. щодо направлення його заяви від 07 жовтня 2020 року до Міністерства освіти і науки України;

- зобов`язати Президента України Зеленського В. О. розглянути його заяву від 07 жовтня 2020 року та повідомити йому про результати перевірки цієї заяви та суть прийнятого рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 07 жовтня 2020 року направив поштою відповідачеві заяву, у якій указав, що у 1981 році закінчив Миколаївський державний педагогічний інститут та просив забезпечити його право на отримання дубліката диплома про закінчення у 1981 році цього інституту, оскільки диплом був утрачений.

У цій заяві до Президента України позивач повідомив, що Міністерство освіти і науки України 30 жовтня 2019 року припинило розгляд його звернень щодо отримання дубліката диплома відповідно до статті 8 Закону України «Про звернення громадян».

Позивач наголошував, що відповідно до статті 8 Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті.

У зв`язку із цим заявник просив не направляти його уже сьоме звернення (заяву) до органу, який не розглядатиме його звернення.

Крім того, у заяві позивач просив відповідача як суб`єкта права законодавчої ініціативи подати до Верховної Ради України проєкт закону, про встановлення порядку видачі дублікатів дипломів, що видавалися в Українській Радянській Соціалістичній Республіці і втрачені.

Проте 16 жовтня 2020 року відповідач направив заяву від 07 жовтня 2020 року до Міністерства освіти і науки України, що, на думку позивача, не є належним розглядом його заяви у розумінні частини першої статті 7 Закону України «Про звернення громадян», оскільки він повідомляв, що Міністерство освіти і науки України вже розглядало його звернення і прийняло рішення про припинення їх розгляду. Тому, на думку позивача, відповідач безпідставно направив його заяву до цього органу всупереч зроблених ним у заяві зауважень.

За викладених мотивів позивач уважає, що відповідач не розглянув його заяву від 07 жовтня 2020 року, а протиправно направив її до іншого органу, чим порушив його права на розгляд його заяви повноважною на те особою та на отримання відповіді на таку заяву.

Стислий виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на адміністративний позов ОСОБА_1 представник Президента України В. Басай просив відмовити у його задоволенні з посиланням на таке.

За змістом статті 5 та частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення громадян повинен розглядати той орган, до компетенції якого належить вирішення порушених у цих зверненнях питань.

У зверненні ОСОБА_1 , яке надійшло на адресу Президента України, порушені питання щодо видачі дубліката диплома про освіту, вирішення якого не належить до компетенції Президента України.

Водночас представник відповідача зазначає, що таким органом, до компетенції якого належить вирішення порушеного позивачем питання, є Міністерство освіти і науки України, тому звернення ОСОБА_1 було надіслано Департаментом з питань звернень громадян Офісу Президента України до зазначеного органу із супровідним листом для розгляду та з проханням повідомити заявника про результати розгляду. Про це одночасно було повідомлено позивача.

Між іншим, представник відповідача звертає увагу на те, що чинним законодавством не забороняється направляти звернення за належністю тому органу, до повноважень якого належить вирішення порушених у зверненнях питань, у зв`язку з тим, що цим органом раніше було припинено розгляд звернень відповідної особи на підставі статті 8 Закону України «Про звернення громадян». Тому твердження позивача про неправомірність направлення його звернення Офісом Президента України до Міністерства освіти і науки України, у зв`язку з тим, що вказаним міністерством було прийнято рішення про припинення розгляду його звернень, є необґрунтованим.

За таких обставин уважає, що звернення ОСОБА_1 розглянуто Офісом Президента України на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін на 23 листопада 2020 року.

Однак у зв`язку з перебуванням на лікарняному судді Губської О.А., яка входить до складу судової колегії визначеної для розгляду цієї справи, розгляд справи 23 листопада 2020 року не відбувся.

Ураховуючи вище зазначене, питання щодо призначення до розгляду справи № 9901/337/20 вирішено у перший день виходу члена судової колегії - судді Губської О.А. з лікарняного та визначено розгляд справи на 09 грудня 2020 року.

Відповідно до розпорядження в.о. заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року № 2410/0/78-20, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Калашнікової О.В., яка входить до складу колегії суддів, з метою дотримання строку розгляду цієї справи, здійснено заміну судді Калашнікової О.В. на суддю Радишевську О.Р.

Обставини справи, оцінка доказів, застосування норм права та мотиви ухваленого рішення

Дослідивши матеріали справи, а також докази у їх сукупності, Верховний Суд установив такі обставини.

07 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Президента України Зеленського В. О. із заявою (а.с. 2), у якій виклав обставини неможливості отримання ним дубліката диплома про закінчення у 1981 році Миколаївського державного педагогічного інституту. Указав, зокрема, що численні його звернення до Міністерства освіти і науки України із зазначеного питання не вирішили порушене ним питання, а Міністерство освіти і науки України припинило розгляд його звернень, незважаючи на те, що питання видачі дубліката диплома так і не вирішено.

Як спосіб вирішення порушеного питання ОСОБА_1 у заяві до Президента України від 07 жовтня 2020 року просив Президента України подати до Верховної Ради України проєкт закону щодо встановлення порядку видачі дублікатів дипломів, що видавалися в Українській Радянській Соціалістичній Республіці і втрачені.

До заяви позивач додав копію листа Міністерства освіти і науки України, у якому останнє повідомляє, що відповідні роз`яснення на порушене позивачем питання щодо видачі дубліката диплома неодноразово надавались. Зокрема, у листі від 30 жовтня 2019 року № 1/11-9517 було надано обґрунтовану відповідь по суті порушених питань, у зв`язку з чим Міністерство освіти і науки України прийняло рішення про припинення розгляду звернень ОСОБА_1 (а.с. 3).

Відповідно до супровідного листа від 14 жовтня 2020 року № 22/05479-14, наданого позивачем та наявного в матеріалах справи (а.с. 4), Департамент з питань звернень громадян Офісу Президента України надіслав заяву ОСОБА_1 від 07 жовтня 2020 року на розгляд Міністерству освіти і науки України, про що також повідомив ОСОБА_1 .

Позивач, уважаючи неправомірною таку відповідь та не погоджуючись з направленням його заяви до Міністерства освіти і науки України, звернувся до суду з цим адміністративним позовом. Водночас просив зобов`язати відповідача розглянути його заяву від 07 жовтня 2020 року та повідомити про прийняте рішення.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд зазначає таке.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу неправомірного, на думку ОСОБА_1 , направлення його звернення (заяви), адресованого Президенту України до Міністерства освіти і науки України та невирішення його по суті порушених у звернені питань.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити до органів державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів врегульовані Законом України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон України «Про звернення громадян).

Цей Закон також забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Указані конституційні положення, а також положення Закону України «Про звернення громадян» містять правову процедуру розгляду звернень особи, зокрема, до суб`єктів владних повноважень, яка гарантує доступ особи до інформації, обов`язок розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Зважаючи на це, а також контекст спірних правовідносин, що склались між сторонами, Верховний Суд уважає за необхідне вказати, що правова процедура («fair procedure» - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.

Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, у разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій до суду особою, чиї інтереси вона зачіпає.

Установлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права, тобто особа правомірно очікує отримати у передбачений законом спосіб відповідь на порушене питання перед суб`єктом, якому адресовано звернення, відповідно та у спосіб, передбачений законом.

Положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» передбачено право громадян України на звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з частиною першою статті 5 цього Закону України «Про звернення громадян» звернення громадян адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

За змістом статті 15 цього Закону органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Водночас частиною третьою статті 7 цього Закону передбачено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Отже, звернення громадян повинен розглядати той орган, до компетенції якого належить вирішення порушених у цих зверненнях питань.

Подібний висновок зроблено й Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року (справі № 800/580/17 (П/9901/9/18)).

У зверненні позивача від 07 жовтня 2020 року, що надійшло до Офісу Президента України, порушено питання нормативного врегулювання порядку видачі дублікатів дипломів про освіту, що видавалися в Українській Радянській Соціалістичній Республіці.

Як спосіб вирішення порушеного питання позивач пропонує Президентові України подати до Верховної Ради України проєкт закону щодо встановлення порядку видачі дублікатів дипломів, що видавалися в Українській Радянській Соціалістичній Республіці.

Статтею 102 Конституції України визначено, що Президент України є главою держави і виступає від її імені, є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

Повноваження Президента України визначені у статті 106 Конституції України, перелік таких повноважень є вичерпним, тому законодавчі акти не можуть покладати додаткових прав чи обов`язків на Президента України.

На таку обставину неодноразово вказував Конституційний Суд України у своїх Рішеннях (від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003, від 07 квітня 2004 року № 9-рп/2004, від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007).

Як зазначено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 9901/5/17, повноваження Президента України визначено статтею 106 Конституції України, і вони є вичерпними.

Отже, в силу наданих статтею 106 Конституції України повноважень, розгляд та вирішення питань щодо встановлення порядку видачі дублікатів дипломів про освіту, порушених позивачем у зверненні, не належить до компетенції Президента України.

Водночас головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг незалежно від їх підпорядкування і форми власності, є Міністерство освіти і науки України відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство освіти і науки України (далі - Положення про МОН), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 р. № 630.

Пунктом 4 Положення про МОН визначено, що Міністерство освіти і науки України, зокрема:

- здійснює нормативно-правове регулювання у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності;

- затверджує порядок виготовлення, видачі та обліку документів про освіту, вимоги до їх форми та/або змісту;

- проводить роботу, пов`язану з визнанням виданих в інших державах документів про освіту, наукові ступені та вчені звання;

- узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його компетенції, розробляє пропозиції щодо вдосконалення законодавчих актів, актів Президента України, Кабінету Міністрів України та в установленому порядку вносить їх на розгляд Кабінету Міністрів України;

- розробляє проекти законів та інших нормативно-правових актів з питань, що належать до його компетенції;

- за дорученням і в межах, встановлених Кабінетом Міністрів України, реалізує права і обов`язки уповноваженого органу стосовно заснованих державою закладів вищої освіти;

- здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю МОН, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Наявність у Міністерства освіти і науки України наведених повноважень дозволяє зробити висновок, що вирішення порушеного у зверненні позивача від 07 жовтня 2020 року питання щодо забезпечення нормативного врегулювання порядку видачі дублікатів дипломів про освіту, що видавалися в Українській Радянській Соціалістичній Республіці, належить саме до повноважень указаного Міністерства.

Викладене підтверджується і копіями листів, які Міністерство освіти і науки України надавало у відповідь на попередні звернення позивача з питань, пов`язаних з можливістю, підставами, процедурою, законністю отримання диплома (дубліката диплома) про вищу освіту (бакалавра, або спеціаліста, або магістра), здобуту позивачем у 1981 році.

Зокрема, як зазначено в адресованому позивачеві листі МОН від 30 жовтня 2019 року № 1/11-9517, наразі питання замовлення та виготовлення дублікатів документів про вищу освіту унормовано, і не потребує прийняття додаткових нормативно-правових актів.

Також листом МОН від 31 липня 2020 року № 3/2342-20, яким надано відповідь на звернення позивача від 14 липня 2020 року, ОСОБА_1 повторно роз`яснено, що йому було надано вичерпну відповідь з приводу порушених ним питань листом МОН від 30 жовтня 2019 року №1/11-9517.

Отже, виходячи із змісту заяви позивача та повноважень відповідача, суд дійшов до висновку, що до повноважень Президента України не відноситься розгляд заяви від 07 жовтня 2020 року.

За таких підстав заява позивача від 07 жовтня 2020 року була правомірно направлена Департаментом з питань звернень громадян Офісу Президента України за належністю, з одночасним повідомленням позивача, для розгляду до Міністерства освіти і науки України.

Водночас слід зазначити, що заява позивача від 07 жовтня 2020 року опрацьовувалася Департаментом з питань звернень громадян Офісу Президента України - самостійним структурним підрозділом Офісу Президента України, до основних завдань якого належить організація розгляду в установленому порядку звернень громадян до Президента України та Офісу Президента України, здійснення обліку та аналізу таких звернень, моніторингу розгляду звернень та вжиття заходів щодо розв`язання порушених у них питань.

Так, відповідно до пункту 28 частини першої статті 106 Конституції України для здійснення своїх повноважень Президент України створює у межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України, консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи і служби.

Указом Президента України від 25 червня 2019 року № 436/2019 затверджено Положення про Офіс Президента України (далі - Положення).

Відповідно до підпункту 22 пункту 4 Положення Офіс Президента України організовує прийом громадян, які звертаються до Президента України, розгляд звернень громадян, а також звернень органів місцевого самоврядування, політичних партій та громадських об`єднань (у тому числі професійних спілок), підприємств, установ, організацій, здійснює облік і аналіз таких звернень, на основі аналізу звернень розробляє та подає Президентові України пропозиції щодо розв`язання порушених у них проблем.

Згідно з пунктом 6 Положення Офіс у процесі виконання покладених на нього завдань взаємодіє в установленому порядку з органами Верховної Ради України та її Апаратом, Кабінетом Міністрів України та його Секретаріатом, Апаратом Ради національної безпеки і оборони України, центральними та місцевими органами виконавчої влади, правоохоронними, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, науковими та іншими установами, організаціями, а також із відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій.

Аргументи позивача про те, що відповідач не повинен був направляти його звернення до Міністерства освіти і науки України, оскільки останнє раніше вже відмовилось розглядати звернення позивача на підставі статті 8 Закону України «Про звернення громадян», є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства. До того ж саме Міністерство освіти і науки України наділено повноваженнями вирішувати питання, порушені у зверненні позивача від 07 жовтня 2020 року.

Така позиція знайшла відображення у рішеннях Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 червня 2018 року у справі № 9901/140/20, від 29 вересня 2020 року у справі № 9901/255/20 за позовом ОСОБА_1 стосовно подібних правовідносин.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача розглянути заяву від 07 жовтня 2020 року та повідомити результати перевірки його заяви та суть прийнятого рішення, яку позивач аргументує, зокрема статтею 19 Закону України «Про звернення громадян», слід зазначити наступне.

Верховний Суд зауважує, що відповідно до змісту статті 3 Закону України «Про звернення громадян» звернення позивача від 07 жовтня 2020 року за його видом слід вважати пропозицією (звернення, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства), а не заявою, як означує її позивач.

Стаття 19 Закону України «Про звернення громадян» встановлює обов`язки органів державної влади щодо розгляду заяв чи скарг громадян, разом з тим, заява позивача від 07 жовтня 2020 року по суті з її змісту є пропозицією, а не заявою чи скаргою.

Отже, звернення громадян повинен розглядати той орган, до компетенції якого належить вирішення порушених у цих зверненнях питань.

З вищевикладеного вбачається, що доводи позивача щодо протиправності направлення його заяви за належністю до Міністерства освіти і науки України є необґрунтованими, а відповідачем, у свою чергу, не допущено безпідставної передачі розгляду його заяви іншому (некомпетентному) органу.

Як підсумок, позивачем не доведено порушення його прав, свобод та інтересів Офісом Президента України у сфері публічно-правових відносин, а отже підстави для задоволення позову відсутні.

Зважаючи, що звернення ОСОБА_1 було правомірно направлено структурним підрозділом Офісу Президента України за належністю до компетентного органу, оскільки вирішення порушеного у його зверненні питання не належить до повноважень Президента України чи створених ним консультативних, дорадчих та інших допоміжних органів і служб, позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Судові витрати

Відповідно до частини п`ятої статті 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а відповідачем не надано доказів понесення ним судових витрат, то такі розподілу не підлягають.

Керуючись статями 139, 242- 246, 255, 262, 263, 266, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання дії протиправною та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення складене та підписане 09 грудня 2020 року.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов,

М.В. Білак,

О.А. Губська,

А.Г. Загороднюк,

О.Р. Радишевська,

Судді Верховного Суду