Справа № 240/16194/20
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2020-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Житомир

справа № 240/16194/20

категорія 109040000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Поліщука Андрія Ігоровича завідувача Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області в порядку заміщення державного нотаріуса Любарської державної нотаріальної контори про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просить:

- визнати неправомірними дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Поліщука Андрія Ігоровича завідувача Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області у порядку заміщення державного нотаріуса Любарської державної нотаріальної контори щодо відмови у державній реєстрації прав та обтяжень на невизначене майно, реєстраційний номер обтяження 3191212, згідно з повідомленням №642 від 04.05.1975 колгоспу ім.Леніна с.Стрижівка Любарського району Житомирської області, шляхом зняття даної заборони та виключення з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- зобов"язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Поліщука Андрія Ігоровича завідувача Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області у порядку заміщення державного нотаріуса Любарської державної нотаріальної контори здійснити державну реєстрацію прав та їх обтяжень шляхом зняття заборони (архівний запис) з реєстраційним номером 3191212 за суб"єктом ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є спадкоємицею майна свого покійного батька - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Серед спадкового майна є житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 79,4 кв.м, з господарськими будівлями: сарай, погріб.

Зазначає, що в минулому її батько працював в колгоспі ім.Леніна в с.Стрижівка Любарського району Житомирської області.

04 травня 1975 року до Любарської державної нотаріальної контори від колгоспу ім.Леніна в с.Стрижівка Любарського району Житомирської області надійшло повідомлення про накладення арешту на невизначене майно її батька - ОСОБА_2 , у зв"язку з зазначеним, 04.05.1975 внесено запис №642 про накладення арешту на нерухомість.

У подальшому, 11.05.2006 Першою Житомирською державною нотаріальною конторою на підставі архівних записів внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна запис за №3191212 про заборону відчуження невизначеного майна ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що вона, як спадкоємцем майна ОСОБА_2 , звернулась до відповідача із заявою про знання заборони за реєстраційним номером 3191212. За наслідками розгляду її заяви відповідачем повідомлено про відмову у знятті заборони на відчуження нерухомого майна.

Позивач, вважаючи дії відповідача щодо відмови у зняттті заборони протиправними, із посиланням на положення Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1127, звернулась до суду з даним позовом.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвала про відкриття провадження була направлена позивачу та відповідачу за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вказана ухвала отримана відповідачем.

Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначений в ухвалі про відкриття провадження надіслав до суду відзив на позовну заяву (за вх.№42060/20), у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у зв"язку з їх безпідставністю.

В обґрунтування зазначає, що заборона (архівний запис) за реєстраційним номером 3191212 зареєстрована Першою Житомирською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення, б/н, Колгоспу ім. Леніна.

Згідно реєстру накладених і знятих арештів Любарської державної нотаріальної контори з 1997 по 2010 роки за № 642 міститься запис про накладення заборони на ім`я ОСОБА_2 , підстава накладення арешту: повідомлення, б/н, Колгоспу ім.Леніна, у графі зняття арешту (заборони) відсутня відмітка про зняття даної заборони.

Зазначає, що відповідно до ч.2 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» припиняються обтяження на підставі документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування обтяження.Тому, на думку відповідача, документ, який є підставою для зняття заборони нерухомого майна має бути виданий органом, який ініціював виникнення/реєстрацію такого обтяження.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.07.2019 зареєстрованого в реєстрі за №53, ОСОБА_1 успадкувала за ОСОБА_2 майно, яке складається з: цілого житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно з Інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна державним реєстратором Першої Житомирської державної нотаріальної контори на підставі повідомлення, б/н, Колгоспу ім.Леніна, 11.05.2006 внесено запис за №3191212 про заборону (архівний запис) відчуження невизначеного майна ОСОБА_2 (а.с.10-10 зворот).

ОСОБА_1 20.02.2020 звернулась до завідувача Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області в порядку заміщення державного нотаріуса Любарської державної нотаріальної контори із заявою за вх.№35/01-16 про припинення обтяження заборони (архівний запис) за реєстраційним номером 3191212 за суб`єктом ОСОБА_2 (а.с.25).

За результатами розгляду вказаної заяви, листом від 20.02.2020 за вих.№59/01-16 завідувач Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області в порядку заміщення державного нотаріуса Любарської державної нотаріальної контори А.І. Поліщук повідомив ОСОБА_1 , що відповідно до п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» припиняються обтяження на підставі документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування обтяження.

Тому, реєстрація припинення заборони на невизначене майно, реєстраційний номер заборони 3191212, що накладений на підставі повідомлення, б/н, Колгоспу імені Леніна Першою Житомирською державною нотаріальною конторою Житомирської області може бути проведена за умови надання повідомлення відповідної установи про відсутність заборгованості, або рішення суду про скасування вищевказаного обтяження (а.с.15).

Позивач, вважаючи протиправними дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Поліщука Андрія Ігоровича завідувача Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області у порядку заміщення державного нотаріуса Любарської державної нотаріальної контори щодо відмови у знятті заборони відчуження на невизначене майно ОСОБА_2 за реєстраційним номером обтяження - 3191212, звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

На момент виникнення спірних правовідносин діяв Закон України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-ІV (далі - Закон України №1952-ІV) встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження; обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 3 Закону України №1952-ІV загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Статтею 4 Закону України №1952-ІV визначено речові права та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації.

Положеннями пункту 4 частини першої статті 4 Закону України №1952-ІV передбачено, що державній реєстрації прав підлягають, серед іншого, обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, як то заборона відчуження та/або користування

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 №3425-XII визначено, що нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Пункт 9 частини 1 статті 34 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: накладають заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягає державній реєстрації

Пунктом 2 частини першої статті 10 Закону України №1952-ІV визначено, що державним реєстратором є нотаріус.

Внесення відомостей до Державного реєстру прав врегульовано статтею 26 Закону України №1952-ІV.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України №1952-ІV за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Згідно частини третьої статті 26 Закону України №1952-ІV, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Згідно з ч.2 статті 27 Закону України №1952-ІV визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі:

- судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

- рішення державного виконавця, приватного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно;

- визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна;

- рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду;

- договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката;

- закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном;

- інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначено Порядоком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі Порядок №1127)

Пунктами 6, 18, 19, 23 Порядку №1127, визначено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.

З огляду на dbrkfltyt, суд дійшов висновку, що записи до Державного реєстру можуть бути внесені лише на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Натомість, запис про припинення обтяжень, внесений в Державного реєстру на підставі рішень державного реєстратора відповідно до поданих йому документів може бути внесений лише у разі скасування відповідного рішення державного реєстратора або на підставі його рішення про припинення обтяження, але прийнятого на підставі, у межах та у спосіб встановлений законодавством, у тому числі відповідно до вимог Закону України №1952-ІV та відповідних нормативних документів щодо застосування цього Закону, а саме, на підставі документів, встановлених законодавством, та при зверненні з відповідною заявою уповноваженої особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.05.2019 у справі №815/5855/14.

Вирішуючи спір по суті, суд, серед іншого, керується вимогами ч. 1 ст. 77 КАС України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За визначенням статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 75 КАС України).

Разом із тим, позивачем до матеріалів справи не надано жодного належного та достовірного доказу щодо наявності під час звернення до відповідача з відповідною заявою та на момент звернення до суду, документу про скасування та/або відкликання повідомлення, б/н, Колгоспу імені Леніна, на підставі якого зареєстрована заборона відчуження нерухомого майна ОСОБА_2 . Окрім того, позивачем також не надано суду доказів на підтвердження існування судового рішення про скасування реєстраційного запису за №3191212 від 11.05.2006 про заборону (архівний запис) відчуження невизначеного майна ОСОБА_2 .

При цьому, суд наголошує, що позовні вимоги не ґрунтуються на протиправності дій державного реєстратора, як суб`єкта, наділеного Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію обтяження прав, у зв`язку із невиконанням ним обов`язку щодо перевірки поданих для цього документів.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що статтею 5 КАС України визначено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією України і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Враховуючи досліджені судом матеріали та висновки суду викладені вище, позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав з огляду на те, що згідно з положеннями Закону України №1952-ІV у відповідача відсутні законодавчо визначені підстави для скасування/зняття заборони відчуження нерухомого майна ОСОБА_2 , внесеної Першою Житомирською державною нотаріальною конторою 11.05.2006 за реєстраційним №3191212, на підставі повідомлення, б/н, Колгоспу ім.Леніна.

Відповідно до ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору не підлягають стягненню.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідн. номер НОМЕР_1 ) до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Поліщука Андрія Ігоровича завідувача Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області в порядку заміщення державного нотаріуса Любарської державної нотаріальної контори (вул.Миру, 20, Любар, Житомирська область, 13101) про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити дії, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі 10 грудня 2020 року.

Суддя А.В. Горовенко