Справа № 640/9523/20
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9523/20 Суддя (судді) першої інстанції: Шулежко В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Конституційного Суду України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Державна казначейська служба України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Конституційного Суду України, в якому просить:

- визнати протиправними дії Конституційного Суду України щодо не нарахування та невиплати при звільненні у відставку судді Конституційного Суду України ОСОБА_1 однією сумою вихідної допомоги при звільненні в розмірі 3 962 068,00 грн.;

- зобов`язати Конституційний Суд України нарахувати та виплатити суму недоотриманої вихідної допомоги, яка підлягала виплаті при звільненні у відставку судді Конституційного Суду України ОСОБА_1 , у розмірі 794 601,00 грн.;

- зобов`язати Конституційний Суд України нарахувати та виплатити судді Конституційного Суду України у відставці ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 25 жовтня 2019 року по день фактичного розрахунку, без урахування обов`язкових податків та зборів.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем протиправно та безпідставно не донараховано їй вихідної допомоги на загальну суму 794 601,00 грн., оскільки при виході у відставку нарахуванню та виплаті підлягає вихідна допомога у розмірі 10 місячних винагород судді Конституційного Суду України, яка, в силу вимог чинного законодавства, не підлягає оподаткуванню. Позивач зауважила, що вихідна допомога має бути виплачена однією сумою при звільненні, а у разі не проведення розрахунку вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню шляхом зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без відрахування (утримання) податку з доходів фізичних осіб за ставкою 18 відсотків та військового збору - 1,5 %, передбачених законодавством України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 жовтня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправними дії Конституційного Суду України щодо не нарахування та невиплати при звільненні у відставку судді Конституційного Суду України ОСОБА_1 однією сумою вихідної допомоги при звільненні в розмірі 3 962 068 (три мільйони дев`ятсот шістдесят дві тисячі шістдесят вісім) гривень 00 копійок, зобов`язано Конституційний Суд України нарахувати та виплатити суму недоотриманої вихідної допомоги, яка підлягала виплаті при звільненні у відставку судді Конституційного Суду України ОСОБА_1 , у розмірі 794 601 (сімсот дев`яносто чотири тисячі шістсот одна) гривня 00 копійок. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати рішення суду першої інстанції у відповідній частині та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 вересня 2019 року по день ухвалення рішення судом, без урахування обов`язкових податків та зборів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні відповідних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вихідна допомога не належить до суддівської винагороди і не є складовою заробітної плати судді, а тому на виплату усієї суми такої допомоги при виході у відставку, на думку суду, не поширюються вимоги статті 117 КЗпП України, при цьому суд посилається на рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 та на те, що частиною першою статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI не встановлено строку щодо виплати вихідної допомоги при звільненні судді у відставку.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується апелянт, що зумовило її звернення з апеляційною скаргою.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі №640/9523/20, встановлено строк до 09 грудня 2020 року для подання відзиву на апеляційну скаргу. Іншою ухвалою від 20 листопада 2020 року призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 09 грудня 2020 року.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог щодо зобов`язання Конституційного Суду України нарахувати та виплатити судді Конституційного Суду України у відставці ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 25 жовтня 2019 року по день фактичного розрахунку, без урахування обов`язкових податків та зборів, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з частиною першою статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Отже, вказаною нормою, передбачено виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, водночас не встановлено строку щодо виплати такої допомоги.

Постановами Конституційного Суду України від 17 вересня 2019 року № 4-пс/2019 та від 17 вересня 2019 року №29-п/2019 позивача звільнено з посади Голови та судді Конституційного Суду України у зв`язку з поданням нею заяви про відставку. Розпорядженням Голови Конституційного Суду України від 25 жовтня 2019 року № 69/1/2019-к/тр ОСОБА_1 нараховано вихідну допомогу в сумі 3 167 467,00 грн., з якої утримано податок на доходи фізичних осіб (18%) - 570 144,06 грн. та військовий збір (1,5%) - 47 512,01 грн. Сума до виплати склала 2 549 810,93 грн. Виплата вихідної допомоги здійснена 28 жовтня 2019 року, що підтверджено платіжним дорученням № 614 від 25 жовтня 2019 року.

Матеріалами справи підтверджено нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у межах призначень, установлених кошторисом Конституційного Суду України на 2019 рік на здійснення такої виплати, розмір якої склав 3 167 467,00 грн. (2 549 810,93 грн. після відрахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору).

Одночасно судом першої інстанції враховано рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, в якому зазначено, що аналіз положень розділу VIII Конституції України та Закону №2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Конституційний Суд України вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю.

Отже, зважаючи на те, що вихідна допомога не належить до суддівської винагороди і не є складовою заробітної плати судді, відтак, на думку суду, на невиплату усієї суми такої допомоги при виході позивача у відставку не поширюються вимоги статті 117 КЗпП України.

Разом з тим, оцінюючи такі висновки суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що чинним Законом України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року №2136-VIII не передбачено виплати вихідної допомоги судді Конституційного Суду України при звільненні у відставку, а у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07 липня 2010 року, такі положення містяться.

В зазначеній частині предметом спору є зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні у відставку з посади судді Конституційного Суду України.

При цьому питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні у відставку судді , зокрема затримку виплати вихідної допомоги при звільненні у відставку, не врегульовано нормами спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад і розмір виплати суддівської винагороди. Водночас, ці питання врегульовано приписами загального трудового законодавства - Кодексом законів про працю України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, умовами застосування статті 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таких самих висновків дійшов й Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі №821/217/17, розглядаючи подібні правовідносини.

Упродовж розгляду справи в суді першої інстанції було встановлено, що відповідачем не оспорюється право позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні у відставку судді - Голови Конституційного Суду України у розмірі 10 місячних винагород. Відповідно, частина суми вихідної допомоги у розмірі 794 601,00 грн. не була нарахована та виплачена позивачу станом на день звільнення.

Судом першої інстанції визнано право позивача на отримання цієї суми вихідної допомоги, тому суд правомірно дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити суму вихідної допомоги, оскільки станом на день вирішення справи з позивачем не відбулося остаточного розрахунку у день звільнення у відставку судді - Голови Конституційного Суду України.

Згідно з положеннями пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей

день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи -

по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Виходячи з наведеного, вбачається, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника, або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, яким є день фактичного розрахунку.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справи №6-144ц13, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відтак, оскільки у день звільнення позивача, виплата усіх належних сум відповідачем повністю не проведено, враховуючи зміст статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, позовні вимоги в частині зобов`язання нарахувати та виплатити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року №910/4518/16 вказала, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Така ж структура заробітної плати встановлена положеннями Податкового кодексу України, зокрема, у пункті 14.1.48 статті 14 зазначено, що до заробітної плати для цілей розділу VІ (податки та доходи фізичних осіб) цього Кодексу входять основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податків у зв`язку з відносинами трудового найму згідно з законом.

З наведеного вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Щодо врахування судом першої інстанції рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013, колегія суддів підкреслює, що у зазначених положеннях Рішення зазначається, що аналіз розділу VIII Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дає Конституційному Суду підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особі відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканості, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання. Конституційний Суд України вважає, що за своєю природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 не заперечує того факту, що вихідна допомога при звільненні у відставку судді не належить до складових суддівської винагороди, проте вважає, що вказана сума є саме тієї сумою, яка належить до виплати у день звільнення у відставку у розумінні положень статей 116,117 Кодексу законів про працю України.

При цьому відсутність у частині першій статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VII встановленого строку по виплаті вихідної допомоги не може враховуватися, оскільки у разі, коли спеціальним законом не врегульовано порядок, умови, склад і розмір виплати суддівської винагороди, вони регулюються положеннями загального законодавства, яким у даному випадку є Кодекс законів про працю України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звільнена з посаді судді - Голови Конституційного Суду України у відставку 17 вересня 2019 року відповідно до постанови Конституційного Суду України №4-пс/2019 від 17 вересня 2019 року. Отже, повний розрахунок з позивачем мав бути проведений 17 вересня 2019 року, або не пізніше 18 вересня 2019 року.

Натомість, повного розрахунку у зазначені дати відповідачем не проведено у день звільнення, оскільки вихідна допомога у розмірі 3 167 467,00 грн. (не у повному обсязі) виплачена позивачу 28 жовтня 2019 року на підставі розпорядження Голови Конституційного Суду України від 25 жовтня 2019 року №69/1/2019-к/тр, чим порушено її права на належне соціально-побутове забезпечення умов судді у відставці та є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України у вигляді нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки.

Разом з тим, колегія суддів обрахувавши відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100) та виходячи з розміру суддівської винагороди на посаді судді - Голови Конституційного Суду України на день звільнення ОСОБА_1 , яка становила 396 206,80 грн., приходить до висновку про непропорційність розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні загальній сумі вихідної допомоги, яка підлягала виплаті під час звільнення позивача у відставку.

Одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який означає, зокрема, що заходи, передбачені законодавством, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені Кодексом законів про працю України залежить від таких чинників:

(1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення;

(2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем;

(3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу;

(4) при розгляді справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи. Зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Колегія суддів має на увазі, що при вирішенні зазначених питань повинен існувати розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16).

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи це питання як виключну правову проблему і за можливості відступу від правової позиції ВСУ, зробила такий висновок.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати працівник.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Отже, у даній справі колегія суддів, виходячи з положень чинного законодавства, а також позиції Верховного Суду при розгляді подібних правовідносин, з метою дотримання принципу співмірності та пропорційності, вважає за необхідне зменшити суму відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 вересня 2019 року по день ухвалення судом рішення до 2 500 000,00 грн.

Враховуючи викладене вище, судом апеляційної інстанції встановлено, що доводи апелянта про порушення судами першої інстанції норм матеріального права знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи, що доводи апелянта стосовно порушення судом першої інстанції норм матеріального права знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, апелянту підлягають відшкодуванню понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 2 261,20 грн. згідно квитанції від 05 листопада 2020 року №85441 (а.с.90).

Керуючись статтями 243, 244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 жовтня 2020 року у справі №640/9523/20 скасувати в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено та ухвалити нову постанову в зазначеній частині, якою:

- зобов`язати Конституційний Суд України нарахувати та виплатити судді Конституційного Суду України у відставці ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 вересня 2019 року по 10 грудня 2020 року у розмірі 2 500 000,00 грн.(два мільйони п`ятсот тисяч грн. 00 коп.).

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Конституційного Суду України (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 14, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 261,20 грн. (дві тисячі двісті шістдесят одна грн. 20 коп).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Л.О.Костюк

О.Є. Пилипенко