Справа № 800/563/14
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

03 грудня 2020 року

Київ

справа №800/563/14

провадження №П/9901/86/18

Верховний Суд у складі колеги суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Коваленко Н. В.,

суддів: Гімона М. М., Стародуба О. П., Мороз Л. Л., Кравчука В. М.,

за участю секретаря судового засідання Буденка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - Мовіле О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України про визнання неправомірним розпорядження та зміну формулювання причин звільнення,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Президента України (далі - відповідач), у якій позивач просить:

- визнати неправомірним розпорядження Президента України від 30.10.2014 №1223/2014-рп в частині формулювання причин звільнення (далі - спірне розпорядження);

- змінити формулювання причин його звільнення з посади голови Болградської районної державної адміністрації Одеської області у розпорядженні Президента України від 30.10.2014 №1223/2014-рп, а саме - виключити причину звільнення «з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» та зазначити причину звільнення «з підстав, передбачених пунктом 5 частини другої статті 9 Закону України «Про місцеві державні адміністрації».

Аргументуючи свій позов, ОСОБА_1 зазначає, що його звільнено з посади голови Болградської райдержадміністрації з порушенням вимог Закону України від 16.09.2014 №1682-VII «Про очищення влади» (далі - Закон №1682-VII у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), оскільки відповідної заяви, передбаченої статтею 4 цього Закону, ним не подавалось і не могло бути подано у зв`язку з неповідомленням про початок проведення перевірки відносно нього. При цьому, позивач зазначає, що будь-якої перевірки щодо нього, проведення якої передбачено статтею 5 Закону №1682-VII, взагалі не проводилось.

Тому, зважаючи на відсутність поданої позивачем заяви з повідомленням про те, що до нього застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, ОСОБА_1 вважає, що його звільнення з посади могло бути здійснено лише після проведення відповідної перевірки стосовно нього.

У позовній заяві наводяться аргументи й про те, що спірне розпорядження Президента України не містить будь-яких конкретних підстав його звільнення з посади, передбачених Законом №1682-VII. З цим розпорядженням позивач не був ознайомлений під підпис, що є порушенням положень статті 149 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України).

Позивач наголошує, що його звільнення з посади є несправедливим і недоцільним, оскільки він сумлінно виконував свої посадові обов`язки й не допускав порушень трудової дисципліни. ОСОБА_1 вважає, що його звільнення з посади на підставі правових норм Закону №1682-VII проведено без будь-якої його провини та без урахування позитивних результатів його роботи на займаній посаді, а тому такі дії відповідача є безпідставними публічними обвинуваченнями та приниженням його гідності, ділової репутації, позбавляє і обмежує його у можливості упродовж десяти років працювати на посадах, пов`язаних з державною службою, призводить до порушення прав як громадянина України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.12.2014 відкрито провадження у справі.

Надалі, ухвалами Вищого адміністративного суду України від 19.01.2015 вирішено звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» положенням Конституції України, а саме: пункту 9 частини першої статті 3, частини третьої статті 1, пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» положенням статей 8, 21, частин другої та третьої статті 22, частин першої та другої статті 24, статті 32, частини першої статті 38, частини першої статті 43, статті 58, частини другої статті 61, статті 62, частини першої статті 64, частини четвертої статті 118 Конституції України в їх системному взаємозв`язку. Провадження у справі зупинено до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України, питання щодо чого порушено відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 19.01.2015 у справі № П/800/563/14 та ухвалення відповідного рішення Конституційним Судом України.

15.12.2017 набув чинності Закон України від 03.10.2017 №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» яким, зокрема, Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

За правилами підпункту 5 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу; позовні заяви щодо оскарження рішень Вищої ради правосуддя, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарної палати, які подані до Вищого адміністративного суду України та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Великої Палати Верховного Суду і розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі вищенаведених положень законодавства, а також, у зв`язку з тим, що розгляд цієї справи не закінчено до набрання чинності редакцією Кодексу зі змінами, внесеними після 15.12.2017, справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України про визнання неправомірним розпорядження та зміну формулювання причин звільнення передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів Касаційного адміністративного суду у складі верховного суду для розгляду цієї справи у складі головуючого судді (судді-доповідача) Коваленко Н. В, суддів: Гімона М. М., Стародуба О. П., Мороз Л. Л., Кравчука В. М.

Ухвалою Верховного Суду від 04.08.2020 провадження у цій справі поновлено, а її розгляд призначено на 03.09.2020 о 15:00 годині.

Присутній у судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав та посилаючись на викладені у ній аргументи просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував. У поданих відповідачем запереченнях на позовну заяву зазначено, що посада, яку обіймав позивач, віднесена Законом №1682-VII до переліку посад, стосовно яких здійснюється очищення влади.

Президент України, у поданих його представником запереченнях, звертає увагу, що ОСОБА_1 перебував на посаді голови райдержадміністрації більше одного року, а тому він підпадає під визначені Законом №1682-VII критерії щодо очищення влади.

Поряд із цим, відповідач відзначає, що у зв`язку з обранням 25.05.2014 на позачергових виборах Президента України ОСОБА_2 , який 07.06.2014 вступив на цей пост, прийнявши присягу перед Українським народом, а також з огляду на наявність відповідного звернення Глави держави, Кабінетом Міністрів України внесено подання про звільнення голів районних державних адміністрацій, у тому числі й щодо позивача, з займаних ними посад з підстав закінчення строку повноважень Президента України.

Заперечуючи проти доводів та вимог позову ОСОБА_1 відповідач наполягає на тому, що законодавство не містить положень, якими б установлювався обов`язок Президента України звільняти голів місцевих державних адміністрацій саме з тих підстав, які зазначені у поданні Уряду України.

Отже, на переконання відповідача, спірне розпорядження є законним, оскільки Президент України мав право звільнити позивача саме з підстав, передбачених Законом №1682-VII.

Викладені у запереченнях на позов мотиви представник відповідача підтримав у судовому засіданні та за цих підстав просив у задоволенні позову відмовити.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Судом установлено, що відповідно до розпорядження Президента України від 21.04.2010 №396/2010-рп ОСОБА_1 призначено головою Болградської районної державної адміністрації Одеської області.

За результатами позачергових виборів Президента України 25.05.2014 ОСОБА_2 обрано Президентом України, а 07.06.2014 ним складено присягу.

Листом від 18.06.2014 №1-1/467 Президент України ОСОБА_2 звернувся до Прем`єр-міністра України ОСОБА_5, у якому, посилаючись на приписи Закону України від 09.04.1999 №586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» (далі також Закон №586-XIV) і Конституції України, Глава Держави просив вжити невідкладних заходів щодо реалізації Кабінетом Міністрів України покладених на нього Основним Законом України повноважень щодо забезпечення виконання Конституції України та законів України, зокрема, норм Закону №586-XIV й забезпечити внесення на розгляд Президента України відповідних подань, як того вимагає Конституція України і вищевказаний Закон.

Відповідно до названого вище звернення Президента України, на підставі частини четвертої статті 118 Конституції України, частини другої статті 8 Закону №586-XIV Кабінетом Міністрів України внесено пропозицію (подання від 20.06.2014 №7875/0/2-14) звільнити з посад голів районних, районних в місті Києві державних адміністрацій у зв`язку із закінченням строку повноважень Президента України, у тому числі, стосовно ОСОБА_1 .

Розпорядженням Президента України від 30.10.2014 №1223/2014-рп позивача звільнено з посади голови Болградської районної державної адміністрації Одеської області з підстав, передбачених Законом №1682-VII (пункт 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України).

Не погодившись із таким розпорядженням, ОСОБА_1 оскаржив його до суду.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Спірні правовідносини врегульовані, зокрема, Основним Законом України, КЗпП України, Законом України від 09.04.1999 №586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» та Законом України від 16.09.2014 №1682-VII «Про очищення влади».

Відповідно до частини четвертої статті 118 Конституції України голови місцевих державних адміністрацій призначаються на посаду і звільняються з посади Президентом України за поданням Кабінету Міністрів України.

Частиною другою статті 9 Закону №586-XIV передбачено, що повноваження голів місцевих державних адміністрацій можуть бути припинені Президентом України у разі: 1) прийняття відставки голови відповідної обласної державної адміністрації; 2) подання Прем`єр-міністра України з підстав, передбачених законодавством про державну службу; 3) висловлення недовіри простою більшістю голосів від складу відповідної ради; 4) з інших підстав, передбачених цим та іншими законами України; 5) з ініціативи Президента України.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону №586-XIV голови місцевих державних адміністрацій призначаються на посаду Президентом України за поданням Кабінету Міністрів України на строк повноважень Президента України.

У разі обрання нового Президента України голови місцевих державних адміністрацій продовжують здійснювати свої повноваження до призначення в установленому порядку нових голів місцевих державних адміністрацій (частина четверта статті 9 Закону №586-XIV).

Окрім цього, пунктом 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України, яка була включена до цього Кодексу 16.10.2014 згідно з Законом №1682-VII, визначено, що трудовий договір може бути припинено з підстав, передбачених цим Законом.

Як установлено частино третьою статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

16.04.2014 набрав чинності Закон №1682-VII, за приписами частини першої статті 1 якої очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

За змістом пункту 9 частини першої статті 3 Закону №1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посаду голови районної державної адміністрації.

Підпунктом 1 пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1682-VІІ встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З аналізу зазначеної норми Основного Закону України вбачається, що діяльність органів державної влади (у даному випадку Верховної Ради України) здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом». Застосування такого принципу забезпечує введення владних функцій у законні рамки і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

З наявних у справі, яка розглядається, матеріалів, викладених у позовній заяві мотивів та поясненнях, які були надані учасниками справи в судовому засіданні, випливає, що не заперечує проти самого факту звільнення і не оскаржує Розпорядження про звільнення. Позивач лише вважає, що у ньому мала бути інша підстава для звільнення, а саме - з підстав, передбачених пунктом 5 частини другої статті 9 Закону №586-XIV, яким передбачалася можливість припинення повноважень голів місцевих державних адміністрацій з ініціативи Президента України.

Колегія суддів враховує, що як установлено у ході судового розгляду справи і підтверджується наявними у ній доказами, новообраним Президентом України Порошенком П. О. 18.06.2014 було направлене відповідне звернення до прем`єр-міністра України, у якому Глава Держави просив вжити невідкладних заходів щодо внесення йому на розгляд відповідних подань про звільнення голів місцевих державних адміністрацій у зв`язку з закінченням строку повноважень попереднього Президента України.

Верховний Суд України акцентує увагу на тому, що порушене у вищевказаному зверненні Президента України до Уряду питання сам глава Держави просив вирішити невідкладно.

Ініціювавши питання про звільнення позивача з посади голови місцевої державної адміністрації з підстав, передбачених статтею 118 Конституції України та Законом №586-XIV, Президент України вчинив юридично значимі дії, які, передусім зобов`язують Уряд України до вчинення певних дій, зокрема, внести на розгляд Глави Держави у порядку, установленому законодавством, відповідне подання щодо звільнення голів місцевих адміністрацій саме з вищевказаних підстав. При цьому, Кабінет Міністрів України, у такому випадку, не наділений самостійно визначати підстави звільнення голів місцевих адміністрацій, а зобов`язаний діяти у цій процедурі виключно в межах тих мотивів, які сформульовані Президентом України у якості причин звільнення.

Виконуючи волю Президента України, Кабінет Міністрів України, 20.06.2014, вніс Президентові України подання про звільнення голів районних, районних в місті Києві державних адміністрацій у зв`язку з закінченням строку повноважень Президента України. У поданні на звільнення значився й ОСОБА_1 .

Отже, у ситуації яка склалася, позивач, усвідомлюючи наявність у новообраного Президента України закріпленого у Конституції та Законах України права щодо припинення його повноважень на посаді голови місцевої адміністрації і проти цього не заперечуючи, мав легітимні очікування, що суб`єкт владних повноважень - Президент України буде діяти у межах та у спосіб, визначений законодавством й, розпочавши, як невідкладну, процедуру його звільнення саме з підстав закінчення повноважень попереднього Глави Держави, завершить цей процес відповідно до закону, діючого на той час. Так само важливо зазначити, що станом на момент внесення на розгляд Кабінетом Міністрів України подання про звільнення, у тому числі й позивача, з посади голови райдержадміністрації Закон №1682-VІІ не був ухвалений і не набрав чинності.

Із вищенаведених обставин випливає, що на час видання спірного розпорядження існувало кілька підстав для звільнення позивача з посади. Одна із цих підстав у часі виникла раніше й фактично випливала із настання події (обрання нового Президента України), з якою пов`язано закінчення строку здійснення повноважень, наданих попереднім Президентом України, а інша - у часі виникла пізніше й тягнула для працівника негативні наслідки, які не були спричинені порушенням ним Конституції та законів України, вчиненням злочину або інших несумісних із його посадою дій. Тим часом відповідач обрав підставу, визначену Законом №1682-VІІ, яка погіршила становище позивача.

Об`єктивні підстави для припинення повноважень позивача на посаді голови відповідної місцевої адміністрації виникли у часі раніше (до існування згаданого Закону) і були обумовлені припиненням повноважень попереднього Президента України, зумовлювали усунення ОСОБА_1 від участі в управлінні державними справами. Проте відповідач, зволікаючи і розуміючи про наслідки звільнення з підстав, визначених Законом №1682-VІІ, не виконав свого обов`язку щодо реалізації підстав для звільнення позивача, які існували (більше трьох місяців) до набрання чинності Законом №1682-VІІ і згідно яких самим відповідачем у невідкладному порядку вже була ініційована відповідна процедура.

Аналіз частини другої статті 8 та частини четвертої статті 9 Закону №586-XIV дає підстави для висновку, що голови місцевих державних адміністрацій хоч і призначаються на посади на строк повноважень Президента України, однак закінчення строку повноважень Президента України не тягне за собою автоматичне їх звільнення з посади.

Згідно з вимогами частини четвертої статті 9 Закону №586-XIV, у разі обрання нового Президента України голови місцевих державних адміністрацій продовжують здійснювати свої повноваження до призначення в установленому порядку нових голів місцевих державних адміністрацій.

У випадку, коли Президент України вирішує припинити повноваження голови районної державної адміністрації не з власної ініціативи, а з підстав, установлених Законом №1682-VІІ, то за наявності інших підстав, визначених статтею 9 Закону №586-XIV, у Президента України виникає обов`язок щодо їх реалізації, оскільки ці підстави з`явилися раніше і з огляду на конституційно та законодавчо визначений статус голови районної державної адміністрації, гарантії та умови перебування його на цій посаді були актуальні на день і час, коли Президент України мав ухвалити рішення про припинення повноважень такої посадової особи.

З огляду на це колегія суддів критично ставиться до висловлених відповідачем аргументів про те, що підставою для звільнення (за наявності інших підстав, які виникли раніше в часі) мала бути пріоритетна підстава, визначена Законом №1682-VІІ.

Отже, Верховний Суд вважає, що Президент України, видаючи спірне розпорядження, діяв не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, зокрема, Законом №586-XIV.

Варто враховувати і приписи частини другої статті 1 Закону №1682-VІІ, яка визначає, що очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

У преамбулі до Конституції України та у її статті 1 задекларовано, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава, а прийняття Конституції України зумовлено, зокрема, прагненням народу України розвивати і зміцнювати демократичну, соціальну, правову державу.

Під час розгляду цієї справи відповідач не довів, а з наявних у матеріалах справи доказів та встановлених судом обставин не вбачається підстав стверджувати, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді голови райдержадміністрації, вчиняв дії, чи допускав бездіяльність, або приймав рішення, здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, про що іде мова у частині другій статті 1 Закону №1682-VІІ.

Навпроти, як випливає з наданих позивачем пояснень і доводів позовної заяви, що не спростовано відповідачем, ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді голови райдержадміністрації сумлінно виконував свої обов`язки і не допускав порушень законодавства, прав і свобод людини і громадянина, або будь-яких інших діянь, вчинків, які б могли бути кваліфіковані як адміністративний проступок, кримінальне правопорушення тощо.

Тобто, у цьому конкретному випадку, відповідач не довів, що звільнення позивача з займаної ним посади з підстав, передбачених Законом №1682-VІІ, переслідувало мету, яка б відповідала основним засадам очищення влади, закріпленим у цьому Законі.

З огляду на вищевикладене, Верховний Суд, повно, всебічно з`ясувавши обставини даної справи та перевіривши їх доказами, дослідженими у судовому засіданні, ретельно проаналізувавши наведені у позовній заяві аргументи і положення національного законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, у світлі практики ЄСПЛ та міжнародних актів, які згідно з законодавством України застосовуються судами як джерела права, дійшов висновку про те, що оспорюване позивачем розпорядження не відповідає критеріям, закріпленим у частині другій статті 2 КАС України, а тому є незаконним в частині формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з посади голови місцевої державної адміністрації.

Справи у подібних правовідносинах розглядались і Великою Палатою Верховного Суду (№800/133/15 (П/9901/349/18); 800/560/14), яка у своїх постановах від 20.05.2020 за схожих фактичних обставин справи констатувала незаконність розпоряджень, аналогічних до того, яке є предметом спору в даному випадку.

Водночас, у своєму позові ОСОБА_1 просив змінити формулювання причин його звільнення з посади шляхом виключення причини звільнення «з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» та зазначити причину звільнення «з підстав, передбачених пунктом 5 частини другої статті 9 Закону України «Про місцеві державні адміністрації».

Однак, пункт 5 частини другої статті 9 Закону №586-XIV з 23.02.2014 виключено у зв`язку з втратою чинності Законом України від 07.10.2010 №2592-VI, і ця норма не діяла, як на час закінчення повноважень попереднього Президента України і набуття повноважень новообраним Главою Держави, так і на момент внесення Кабінетом міністрів України подання про звільнення, зокрема, ОСОБА_1 з посади голови місцевої державної адміністрацій, так й під час прийняття спірного розпорядження.

У площині такої правової регламентації спірних правовідносин, колегія суддів відзначає, що пункт 5 частини другої статті 9 Закону №586-XIV не міг бути застосований відповідачем при звільненні позивача з посади, оскільки такої норми фактично не існувало.

Водночас, як випливає з установлених судами обставин справи і змісту спірних правовідносин, а також норм законодавства, які їх урегульовують, ОСОБА_1 підлягав звільненню з посади голови райдержадміністрації на підставі положень частини другої статті 8 Закону України від 09 квітня 1999 року №586-XIV «Про місцеві державні адміністрації».

Як встановлено частиною другою статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У даному випадку, Верховний Суд, ураховуючи вищевикладені факти і обставини, приписи законодавства, дійшов висновку про наявність передбачених процесуальним законом підстав для виходу за межі позовних вимог, оскільки це необхідно для ефективного захисту прав позивача.

Тому, колегія суддів, з огляду на положення статті 235 КЗпП України, вважає за необхідне позов ОСОБА_1 задовольнити та змінити підставу його звільнення з посади голови Болградської районної державної адміністрації Одеської області з «підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (пункт 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України)» на «за частиною другою статті 8 Закону України від 09 квітня 1999 року №586-XIV «Про місцеві державні адміністрації».

Керуючись статтями 2, 22, 139, 241 - 246, 250, 266 КАС України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Президента України про визнання неправомірним розпорядження та зміну формулювання причин звільнення - задовольнити.

Змінити підставу звільнення ОСОБА_1 з посади голови Болградської районної державної адміністрації Одеської області з «підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (пункт 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України)» на «за частиною другою статті 8 Закону України від 09 квітня 1999 року №586-XIV «Про місцеві державні адміністрації».

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 8 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач Н. В. Коваленко

судді М. М. Гімон

В. М. Кравчук

Л. Л. Мороз

О. П. Стародуб