Справа № 420/5943/20
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2020-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/5943/20
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року про залишення без розгляду його позову до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення коштів за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В:

07 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ від 04.11.2019 року №1116-ОС про звільнення з військової служби за підпунктом «в» (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) пункту 2 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

визнати протиправним та скасувати наказ виконуючого обов`язки начальника Північного регіонального управління від 29.11.2019 року №411-ОС про виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення;

поновити на військовій службі та призначити на посаду начальника Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України;

стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.11.2019 року по день поновлення на військовій службі.

Окрім того, в позовній заяві ОСОБА_1 , пояснюючи обставини пропуску строку звернення до суду, вказав, що з інформації, отриманої 12.06.2020 р. від Голови Державної Прикордонної служби України, він дізнався, що, на момент його попередження про звільнення та звільнення з посади начальника Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, існували інші вакантні посади, які йому не були пропоновані.

Отже, на думку позивача, оскільки про порушення своїх прав він дізнався лише 12.06.2020 р., ним не пропущений місячний строк звернення до суду за захистом своїх прав у справах щодо проходження, звільнення з публічної служби.

Обґрунтовуючи підстави звернення до Голови Державної Прикордонної служби України, у березні та травні 2020 р., з проханням ознайомити його з Директивою від 23.09.2019 р. №58 дск «Про переведення на новий штат територіальних органів Державної прикордонної служби України» та про наявність посад, які були передбачені штатним розписом на час його попередження про звільнення, позивач зазначив невиконання вказаної вище Директиви та відсутність скорочення Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Аналогічні підстави для поновлення строку звернення до суду позивач зазначив у своєї заяві про поновлення строку від 04.08.2020 р.

Голова Адміністрації Державної прикордонної служби України, заперечував проти поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду та просив залишити його позовні вимоги без розгляду.

В обґрунтування такого клопотання відповідач навів наступні доводи.

По - перше, представник наголошує, що ОСОБА_1 не надав жодних доказів, що свідчать про обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від його волевиявлення, а також пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного захисту свої порушених прав.

На підтвердження того, що доводи позивача про поважність причин пропуску строку є суб`єктивними та необґрунтованими, відповідач указує такі аргументи.

Передусім Голова Державної Прикордонної служби України зазначає, що на перше звернення позивача про отримання інформації щодо його звільнення за скороченням штатів від 27.03.2020 р., останній отримав відповідь з додатками - 27.04.2020 р.

Далі, відповідач указує про наявність особистого підпису позивача на попередженні про звільнення, а також про наявність особистого підпису на відомості про доведення змісту Директиви Голови Державної Прикордонної служби України від 23.09.2019 р. №58 дск «Про переведення на новий штат територіальних органів Державної прикордонної служби України». Так, підпис на попередженні про звільнення та у відомості про доведення змісту Директиви позивач поставив - 24.09.2019 р.

На переконання Голови Державної Прикордонної служби України беззаперечним фактом того, що позивачу було достеменно відомо про факт його звільнення свідчить подання, останнім, як суб`єктом декларування, який припиняє діяльність електронної декларації про майновий стан та доходи перед звільненням - 30.11.2019 р. та після звільнення - 27.02.2020 р.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні заяви про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду.

Клопотання Адміністрації Державної прикордонної служби України про залишення позовної заяви без розгляду задоволено.

Суд залишив позовну заяву ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення коштів за час вимушеного прогулу без розгляду.

Вважаючи дану ухвалу незаконною та необґрунтованою, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ключовим доводом апеляції є те, що Директива Голови Державної Прикордонної служби України від 23.09.2019 р. №58 дск «Про переведення на новий штат територіальних органів Державної прикордонної служби України», яка слугувала підставою для його скорочення та звільнення не виконана. З огляду на це, як пояснив ОСОБА_1 . Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України не ліквідовано, а посада начальника даного управління є вакантною.

На думку скаржника, дані обставини свідчать про те, що по-перше, Північне регіональне управління взагалі скорочувати не будуть, по-друге, йому не запропонували всі вакантні посади.

Скаржник не погоджується з доводом суду про його належне ознайомлення з Директивою Голови Державної Прикордонної служби України від 23.09.2019 р. №58 дск «Про переведення на новий штат територіальних органів Державної прикордонної служби України» та з тим, що наведене підтверджується відомістю.

Так, дійсно, він розписався в колонці даної відомості «підпис та дата доведення наказу і пропозицій та згодою (незгодою) щодо призначення».

Разом із тим, на його думку, суд повинен був звернути увагу, що назва даної Директиви в відомості була зазначена «Про скорочення посади». До того ж, суд повинен з`ясувати, яким чином довели до відома генерал - майору ОСОБА_1 зміст наведеної Директиви, усно або письмово.

Покликаючись на рішення Європейського суду з прав людини «Мірагаль Ексолано та інші проти Іспанії», позивач наголошує, що надто суворе тлумачення судом процесуальної норми, позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що є порушенням п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Адміністрація Державної прикордонної служби України не скористалась правом подання відзиву на апеляцію.

Ураховуючи відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, відповідно до приписів п.1 ч.1 ст. 311 КАС України, справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції з таких підстав.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть установлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За приписами даної норми позивачу встановлений місячний строк звернення до суду.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Частиною першою статті 123 КАС України передбачено, що в разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

За частиною другою статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При цьому норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Отже, початок перебігу строків звернення до суду починається із часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів вважає правильними доводи суду першої інстанції про ознайомлення позивача зі всіма наведеними вище документами, які вказували про ліквідацію установи, в якій він працював, а також про його скорочення.

Та обставина, що у відомості, де позивач розписався про ознайомлення з Директивою №58 дск, остання, називалася «Про скорочення посади», а між іншим її правильною назвою є «Про переведення на новий штат територіальних органів», не має на думку суду, правового значення, оскільки зміст документа є незмінним та свідчить про скорочення посади позивача.

Окрім того, належними та допустимими доказами встановлено, що про своє майбутнє скорочення позивач дізнався 24.09.2019 р., коли поставив особистий підпис на попередженні.

Є обґрунтованим зауваження суду першої інстанції, що позивач, будучи звільненим з посади в листопаді 2019 р., тільки в березні 2020 р. звернувся до відповідача із запитами про витребуванні документів, що стали підставою для його звільнення.

Варто відзначити, що поважними, в розумінні статті 100 КАС України, можуть визнаватися ті причини, які не залежали від волі позивача та створювали об`єктивні перешкоди в реалізації ним свого права на звернення до суду.

Однак, на думку суду апеляційної інстанції, доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення протягом встановленого КАС України строку до суду, чи з заявою до відповідача матеріали справи не містять.

Довід скаржника, що Директива №58 дск не була реалізована та не відбулося ліквідації установи, а також скорочення його посади, не пов`язаний та не впливає, як вважає суд апеляційної інстанції, на поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (параграф 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

За практикою Суду, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків, свідчить про порушення принципу правової визначеності.

Зі змісту п. 52 рішення «Устименко проти України» випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

Отже, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, приписів адміністративного судочинства, можна дійти висновку, що встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності, слугує меті забезпечення передбачуваності для суб`єкта владних повноважень того, що зі спливом встановленого проміжку часу, прийняте рішення, не матиме поворотної дії у часі та не потребуватиме скасування, а правові наслідки прийнятого рішення не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням.

Тобто, встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи дотримання судом першої інстанції наведеної вище норми, відсутні підстави для задоволення апеляції та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 312, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення коштів за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Доповідач суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 11.12.2020 року.