Справа № 640/1302/20
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1302/20 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г. В.

суддів: Мєзєнцева Є.І., Парінова А.Б.

за участю секретаря Скидан С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 червня 2020 року

у справі №640/1302/20 (розглянуто у порядку письмового провадження)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Апарату Верховної Ради України

про визнання протиправними та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2020 року ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України (надалі - відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати Розпорядження №2558-п від 19 грудня 2019 року керівника Апарату Верховної Ради України Штучного В`ячеслава Васильовича про звільнення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

- поновити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на посаді заступника керівника Секретаріату Комітету з питань фінансів, податкової та митної політики в Апараті Верховної Ради України ();

- стягнути з Апарату Верховної Ради України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 37005 (тридцять сім тисяч п`ять) грн 00 коп.;

- стягнути з Апарату Верховної Ради України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 80700 грн (вісімдесят тисяч сімсот) грн 90 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуване розпорядження про її звільнення не відповідає законодавчим підставам припинення державної служби, вважає своє звільнення незаконним, в зв`язку із порушенням встановлених трудовим законодавством гарантій для працівників та порушенням порядку звільнення.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 червня 2020 року в задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Так, в своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України «Про комітети Верховної Ради України», який застосовується до посади яку обіймала звільнена Позивач на підставі ч. 2 ст. 5 та ч. 11 ст. 91 Закону про державну службу, передбачений інший ніж застосований Відповідачем порядок звільнення з посади, а саме: «Керівник секретаріату комітету має заступника (заступників), які призначаються на посаду та звільняються з посади розпорядженням Голови Верховної Ради України за поданням комітету та за погодженням з Керівником Апарату Верховної Ради України».

Крім того, представником позивача 20 листопада 2020 року подано додаткові пояснення в яких просить суд апеляційної інстанції: «Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 3 червня 2020р. скасувати повністю, ухвалити нове рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким визнати протиправним та скасувати Розпорядження № 3558-к від 19 грудня 2019р. Керівника Апарату Верховної Ради України Штучного Вячеслава Васильовича про звільнення ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді Заступника Керівника Секретаріату Комітету з питань фінансів, податкової та митної політики в Апараті Верховної Ради України, також відновлення правового становища, яке існувало на момент незаконного звільнення Позивача - постановлений рішення про поновлення Позивача ОСОБА_1 на посаді з якої іі звільнили (Заступника Керівника Секретаріату Комітету з питань податкової та митної політики в Апараті Верховної Ради України); стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 80700 (вісімдесят тисяч сімсот) грн. 90коп.; стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 судові витрати: судовий збір, сплачений в суді першої інстанції, апеляційної інстанції та витрати на професійну правничу допомогу.».

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції й прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги з підстав викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та просив суд залишити без змін рішення першої інстанції.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315, статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що Розпорядженням Голови Верховної Ради України "Про призначення ОСОБА_1 на посаду заступника завідувача секретаріату" від 15 вересня 2015 року № 124 позивача було призначено на посаду заступника завідувача (керівника) секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики шляхом переведення з Міністерства фінансів України за погодженням між керівниками організацій.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України "Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника секретаріату" від 19 грудня 2019 року № 3558-к за пунктом 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України "Про державну службу", пункту 1 статті 40, статті 44 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з реорганізацією секретаріату Комітету Верховної України з питань податкової та митної політики на підставі Розпорядження заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 19 вересня 2019 року №2270-к "Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів Комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання", позивача було звільнено із займаної посади.

Вважаючи своє звільнення безпідставним та дії відповідача незаконним, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача із займаної посади, керівником апарату Верховної Ради України Штучник В.В. було законно видано розпорядження №2558-п від 19 грудня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника секретаріату. Відтак, твердження позивача про перевищення керівником Апарату Верховної Ради України своїх повноважень при звільненні ОСОБА_1 є необґрунтованими та не доведеними.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Згідно частини першої та другої статті 1 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII (надалі - Закон №889-VIII) державна служба - це публічна служба, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань та функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримання принципів державної служби.

В пункті 3, 7 статті 2 Закону №889-VIII наведені терміни, які вживаються в такому значенні, зокрема: керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі; суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноважень від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 17 Закону України "Про державну службу" повноваження керівника державної служби здійснюють у державних органах, посади керівників яких належать до посад державної служби - керівник відповідного органу.

Керівник державної служби призначає громадян України, які пройшли конкурсний відбір, на посади державної служби категорії "Б" і "В", звільняє з таких посад, відповідно до цього Закону (пункт 4 частини 2 статті 17 зазначеного Закону).

Пунктом 2 частини другої статті 31 Закону України "Про державну службу" встановлено, що прийняття рішення про призначення на посади державної служби категорії "Б", які здійснюють повноваження керівників державної служби в державних органах, - суб`єктом призначення, визначених законом.

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України "Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання" від 19 вересня 2019 року №2270-к, відповідно до Постанови Верховної Ради України "Про перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання" від 29 серпня 2019 року №19-ІХ було затверджено структуру секретаріатів, зокрема, утворено Комітет Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики.

Відповідно до статті 87 Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній на час попередження позивачки про можливе наступне звільнення 23.09.2019): підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі (пункт 1 частини першої); процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (частина третя).

Як вбачається з розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 19.12.2019 року №3558-к, що позивача звільнено з посади заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики у зв`язку з реорганізацією секретаріату на підставі пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України "Про державну службу", пункту 1 статті 40, статті 44 КЗпП України.

Частиною другою статті 40 КЗпП України (у редакції, чинній на час попередження позивачки про можливе наступне звільнення 23.09.2019) встановлено, що звільнення з підстав змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Тобто на роботодавця покладався обов`язок вчинити дії для працевлаштування працівника за його згодою на рівнозначну посаду або в разі відсутності такої на іншу посаду державної служби. Крім того, звільнення за наведених підстав допускалося в разі скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу.

Згідно зі статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (частина перша); при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (частина друга); одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (частина третя).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 25.01.2019 року справі №826/3806/17, від 19.03.2020 року по справі №804/1542/16, від 18.06.2020 справа №826/25065/15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі наявні вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися в установі протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, що 23 вересня 2019 року позивача було попереджено про звільнення з посади, відповідно до ч.3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" та пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України через два місяці від дня цього попередження.

Про ознайомлення позивача із даним попередженням свідчить її особистий підпис під ним (стор.29 том І).

Відповідно до вимог статті 49-2 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час попередження позивачки про можливе наступне звільнення 23.09.2019) при вивільненні працівника за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу роботодавець пропонує йому всі наявні вакантні посади, які той може обіймати, і не лише за місцем його роботи в первинному структурному підрозділі.

Так, 18 листопада 2019 року позивач звернулася до Керівника апарату Верховної Ради України Штучного В.В. з заявою про надання іншої роботи в Апараті Верховної Ради України за її спеціальністю з урахуванням вимог пунктів 3, 10 абзацу 2 статті 42 КЗпП України.

Листом від 02 грудня 2019 року №20-45/3579 Керівником апарату Верховної Ради України запропоновано позивачу роботу в Апараті Верховної Ради України, а саме - вакантні посади головного консультанта секретаріату Комітету з питань фінансів, податкової та митної політики; посада головного консультанта секретаріату Комітету з питань транспорту та інфраструктури, згідно переліку вакантних посад в Апараті Верховної Ради України.

Проте, 03 грудня 2019 року від запропонованих пропозицій позивач відмовилась, вчинивши особистий підпис під такою пропозицією.

Крім того, Листом від 16 грудня 2019 року позивачці було запропоновано вакантні посади в 10 Управліннях Апарату Верховної Ради України, в тому числі і посади начальників відділів та заступників відповідних відділів.

Проте, 12 грудня 2019 року від запропонованих пропозицій позивач відмовилась, вчинивши особистий підпис під такою пропозицією.

Позивач вважає, що вона, як більш кваліфікований працівник, мала переваги на заняття посади заступника керівника секретаріату Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики.

Суд першої інстанції зазначав, що відповідач не мав можливості запропонувати позивачу рівнозначної посади чи іншої роботи станом на час попередження, оскільки розпорядженням першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 19.09.2019 року №22370-к "Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання" були перейменовані, утворені, ліквідовані секретаріати Комітету Верховної Ради України, затверджено структуру та штатну чисельність секретаріатів комітетів Верховної Ради України.

Отже, станом на час попередження 23.09.2019 року позивача про можливе наступне звільнення були затверджені структура та штатна чисельність секретаріатів комітетів Верховної Ради України.

Відповідно до частини 5 статті 22 Закону України "Про державну службу" (в редакції, чинній на час попередження позивачки про можливе наступне звільнення 23.09.2019) реорганізацією державного органу є злиття, приєднання, поділ, перетворення.

Згідно частини 4 статті 36 КЗпП України в разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до постанови Верховної Ради України "Про перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання" від 29.08.2019 № 19-IX утворено 23 комітети Верховної Ради України дев`ятого скликання, встановлено кількісний склад народних депутатів України, які можуть входити до складу комітетів, визначено предмети відання комітетів.

Згідно з розпорядженням першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 19.09.2019 №22370-к "Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання" визначено, зокрема, структуру секретаріатів комітетів Верховної Ради України, штатна чисельність становила 350 одиниць.

Зокрема, утворено секретаріат Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики на базі секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансової політики і банківської діяльності та секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики. Штатна чисельність новоствореного Комітету визначена в кількості 22 штатні одиниці: керівник секретаріату - 1; заступник керівника секретаріату - 3; головний консультант - 17; старший консультант - 1.

Так, у розпорядженні Голови Верховної Ради України від 24.12.2014 року №1777 "Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів та секретаріатів спеціальних комісій Верховної Ради України восьмого скликання" кількість штатних одиниць дорівнювала 364.

У секретаріаті Комітету з питань податкової та митної політики, де проходила публічну службу позивачка, налічував 16 штатних одиниць, з них: завідувач секретаріату - 1; заступник завідувача секретаріату - 2; головний консультант - 9; старший консультант - 4, а у секретаріаті Комітету з питань фінансової політики та банківської діяльності, налічувалося 8 штатних одиниць, з них: завідувач секретаріату - 1; заступник завідувача секретаріату - 1; головний консультант - 5; старший консультант - 1,

Отже, внаслідок визначення Постановою Верховної Ради України від 29.08.2019 №19-IX нового переліку комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання скоротилась штатна чисельність працівників секретаріатів комітетів Верховної Ради України з 364 штатних одиниць у Верховній Раді України восьмого скликання до 350 штатних одиниць у Верховній Раді України дев`ятого скликання.

Проте, штатна чисельність створеного секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики становила 22 штатні одиниці, при цьому скоротилися посади старших консультантів на 4 посади.

З аналізу матеріалів справи колегія суддів доходить, що відповідачем не доведено та документально не спростовано, що у секретаріаті Комітету з питань податкової та митної політики, де проходила публічну службу позивач, зменшився штат працівників та відповідний комітет пройшов реорганізацію в розумінні Закону України "Про державну службу" та КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідачем, в супереч вимогам законодавства, не дотримано порядку про попередження позивача про звільнення, шляхом надання останній рівноцінної посади, яку вона обіймала до звільнення та не враховано її досвід.

Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції не взято до уваги вимоги частини 3 статті 55 Закону України "Про комітети Верховної Ради України" від 04.04.95 N 116/95-ВР, якою чітко визначено, що заступника (заступників) керівника секретаріату комітету, який призначався на посаду розпорядженням Голови Верховної Ради України підлягає звільненню також за розпорядженням Голови Верховною Радою України та за погодженням з Керівником Апарату Верховної Ради України.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується відповідачем, що Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 15 вересня 2015 року призначено ОСОБА_1 на посаду заступника завідувача секретаріату, а отже в даному випадку саме Голова Верховної Ради України приймає рішення у вигляді Розпорядження про звільнення позивача з займаної посади.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутнє Розпорядження Голови Верховної Ради України про звільнення позивача з займаної посади, а отже в даному випадку Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України "Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника секретаріату" від 19 грудня 2019 року № 3558-к прийняте з порушенням вимог законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України "Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника секретаріату" від 19 грудня 2019 року № 3558-к підлягає скасуванню, а позовні вимоги позивача в даній частині задоволенню.

Щодо позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Секретаріату Комітету з питань фінансів, податкової та митної політики в Апараті Верховної Ради України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, Законом України "Про державну службу" не визначено процедури поновлення незаконно звільненого працівника, застосуванню підлягають норми КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З аналізу вищезазначеної норми вбачається, що суд може поновити особу в разі звільнення без законної підстави на попередній роботі.

Крім того, частиною п`ятою статті 55 Закону України "Про комітети Верховної Ради України" передбачено, що пропозиція щодо кандидатури заступника (заступників) керівника секретаріату комітету вносяться керівником секретаріату комітету на розгляд комітету з дотриманням Закону України "Про державну службу".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, шляхом поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з Апарату Верховної Ради України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 37005 (тридцять сім тисяч п`ять) грн 00 коп, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20 грудня 2019 (наступний день за днем звільнення) по 09 грудня 2020 року (день ухвалення судом рішення).

В матеріалах справи міститься довідка від 19 грудня 2019 року щодо заробітної плати позивача, в якій зазначено, що за жовтень, листопад 2019 року нараховано 41578,22 грн. та 37982,58 грн. заробітної плати. Кількість робочих днів у жовтні, листопаді 2019 року становила 22 та 21.

Таким чином, середньоденний заробіток становив - 1850,25 грн. З урахуванням 243 днів вимушеного прогулу, розмір середнього заробітку з 20.12.2019 по 09 грудня.2020 склав 449610,75 грн, який підлягає стягненню на користь позивача за виключенням податків та обов`язкових внесків.

Згідно з частиною першою статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2); поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3). Отже, негайному виконанню підлягає рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 37005 грн., за виключенням податків та обов`язкових внесків.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з Апарату Верховної Ради України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) моральної шкоди в розмірі 80700 грн (вісімдесят тисяч сімсот) грн 90 коп, колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування завдання моральної шкоди в позові зазначено, що після звільнення 19 грудня 2019 року позивач вимушено зареєструвалась в центрі зайнятості як тимчасово непрацююча та змушена була здійснювати пошук роботи, докладаючи істотних зусиль, оскільки на час звільнення їй виповнилося 58 років.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якого доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

З аналізу матеріалів справи та норм права колегія суддів доходить висновку, що позивачем не надано доказів у підтвердження понесення душевних страждань, а сам факт наявного протиправного звільнення не приймається до уваги, так як поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є належним відновленням порушених прав, отже в даній частині позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення судових витрат, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частинами 1 та 3 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Так, силу пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору в частині стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Проте, в частині позовних вимог щодо стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 80700,90 грн підлягає сплаті судовий збір.

Колегією суддів досліджено матеріали справи та встановлено, що позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2102,00 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 3153,00 грн, в частині щодо стягнення з відповідача моральної шкоди.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні позовної заяви в частині щодо стягнення моральної шкоди, а отже і не підлягають задоволенню вимоги по відшкодуванню судового збору в розмірі 2102,00 грн - за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги в розмірі 3153,00 грн.

Щодо понесених витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне адміністративне-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 134 КАС України).

Згідно із частини 2 статті 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (пункт 1 частини 3 статті 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 4 статті 134 КАС України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).

Представником позивача надано суду апеляційної інстанції Звіт про надані послуги та фактичні витрати без дати та номера, в якому зазначено, що Адвокатом Юровським Д.Б. надано послуги на загальну суму 14125,00 грн та квитанцію на прибутковий ордер на суму 14125,00 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року по справі №640/19275/18 та відповідно до частини 5 ст. 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції частково задоволено апеляційну скаргу позивача, а отже в даному випадку спів мірним є задоволення вимог позивача по стягнення компенсації на правову допомогу в розмірі 11229,37 грн.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, з прийняттям нового про задоволення позовних вимог позивача частково.

Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про задоволення позовних вимог частково.

Керуючись статями 9, 34, 242, 243, 246, 250, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 червня 2020 року - скасувати та прийняти нове.

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Розпорядження №2558-п від 19 грудня 2019 року керівника Апарату Верховної Ради України Штучного В`ячеслава Васильовича про звільнення ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Поновити ОСОБА_1 на посаді Заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики в Апараті Верховної Ради України.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України (адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 грудня 2019 року по 09 грудня 2020 року в розмірі 449610,75 грн. (чотириста сорок дев`ять тисяч шістсот десять гривень) 75 копійок з відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України (адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 11229,37 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Виконати негайно постанову суду в частині:

- поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики Апарату Верховної Ради України, з 20 грудня 2019 року;

- стягнення з Апарату Верховної Ради України (адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20 грудня 2019 року по 09 грудня 2020 року в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 37005 (тридцять сім тисяч п`ять) гривень 00 копійок з відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

Відповідач: Апарат Верховної Ради України (адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ).

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.

Головуючий суддя: Г. В. Земляна

Судді: Є. І. Мєзєнцев

А. Б. Парінов

Повний текст постанови складено 14 грудня 2020 року.