Справа № 200/9306/20-а
Суддя: Бєломєстнов О.Ю.
Дата ухвалення: 2020-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2020 р. Справа№200/9306/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бєломєстнова О.Ю.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

07.10.2020 року позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3), у якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не виплати ОСОБА_1 пенсії за період з 19.01.2017 року по 30.11.2018 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 19.01.2017 року по 30.11.2018 року, та провести нарахування та виплату компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до норм чинного законодавства України;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 суми шкоди, заподіяної протиправної бездіяльністю відповідача у розмірі 51 113,49 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що він є внутрішньо переміщеною особою та пенсіонером-військовослужбовцем, який перебуває на обліку в Управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких окремих категорій громадян при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області як отримувач пенсії за вислугу років. З 19.12.2017 року йому було призначено пенсію, однак фактично її сплачувати відповідач почав лише з грудня 2018 року. Таким чином, належні йому до виплати суми пенсії за період з 19.01.2017 року по 30.11.2018 року у розмірі 51113,49 грн. виплачені не були. Жодного рішення про відмову у виплаті сум пенсій за минулий час він не отримував. З листа відповідача від 28.07.2020 року йому стало відомо, що виплата пенсії буде здійснена після затвердження фінансування виплат на означені цілі. Вважає вказану бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його конституційні права на соціальний захист та пенсійне забезпечення. Також позивач стверджує про зобов`язання відповідача виплатити йому компенсацію втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Крім того, на підставі ст. 5 КАС України просить стягнути шкоду, заподіяну вказаною вище бездіяльністю відповідача у розмірі, що відповідає неотриманій ним пенсії.

Ухвалою суду від 12.10.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

26.10.2020 року відповідачем через відділ діловодства та документообігу суду був наданий відзив на адміністративний позов з якого вбачається, що пенсію позивачу призначено з 19.12.2017 року у розмірі 4476,04 грн. Після отримання інформації про підтвердження фактичного місця проживання, виплату розпочато з 01.12.2018 року. Невиплаченою є сума пенсії за період з 19.12.2017 року по 30.11.2018 року у загальному розмірі 51 113,49 грн. Відповідач зауважує, що позивач просить нарахувати компенсацію на ще не виплачені суми пенсії, що не підпадає під визначення доходів, передбачених Законом України Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх сплати. Крім того, позивач просить суд зобов`язати виплатити суми пенсії за періоди з 19.01.2017 року по 30.11.2018 року, та стягнути суму шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю відповідача у розмірі 51113,49 грн. Однак, сума, яка підлягає виплаті є ідентичною сумі, яку позивач просить стягнути. Їх одночасне стягнення подвоїть виплати, які належать позивачеві. У зв`язку з наведеним просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, судом встановлено наступне.

Позивач - ОСОБА_1 є пенсіонером та внутрішньо переміщеною особою, місце проживання якого було зареєстровано на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а саме за адресою: АДРЕСА_2 . Фактичне місце проживання позивача знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Це підтверджується копією паспорту громадянина України, пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 та довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 09.10.2017 року № .

Позивач перебуває на обліку в Управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких окремих категорій громадян при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області як отримувач пенсії за вислугою років, якому призначено пенсію з 19.12.2017 року у розмірі 4476,04 грн.

Після отримання інформації про підтвердження фактичного місця проживання, виплату пенсії позивачу розпочато з 01.12.2018 року.

Згідно довідки відповідача про нараховану та виплачену пенсію ОСОБА_1 заборгованість з пенсійних виплат за період з 19.12.2017 року по 30.11.2018 року становить 51113,49 грн.

Спірним питанням є бездіяльність відповідача стосовно невиплати цієї пенсії та стягнення компенсації та шкоди, які позивач просить стягнути у зв`язку з такою бездіяльністю.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Відповідно до ст. 7 цього Закону для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262 від 09 квітня 1992 року (далі - Закон №2262) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Як встановлено судом, позивач перебуває на обліку в Управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких окремих категорій громадян при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області як отримувач пенсії за вислугу років.

Право позивача на отримання пенсії відповідачем не заперечується.

Згідно статті 1-1 Закону №2262 законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Враховуючи відсутність у цьому Законі окремих положень щодо підстав припинення виплат пенсії, до спірних правовідносин субсидіарно підлягають застосуванню норми Закону України №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).

Такі підстави зокрема визначені ч. 1 ст. 49 Закону №1058, згідно з якою виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

З цієї норми слідує, що припинення виплати пенсії можливе лише на підставі відповідного рішення, яке прийнято органом Пенсійного фонду або судом, і лише з підстав визначених ст. 49 Закону №1058. Перелік цих підстав є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав виключно у випадках, встановлених законом.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підстави для припинення (призупинення) виплати пенсії не передбачені.

Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному спорі наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв`язку з трудовою діяльністю, і потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, які не передбачені законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікації особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, тощо.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 8, ч.2 ст. 19 Конституції України).

Припинення виплати пенсії позивачу відбулося не у спосіб, що передбачений законом, і з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 805/402/18-а.

Крім того суд зазначає, що відсутність окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України для виплати пенсії за минулий період, не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ № 365 та Постанова КМУ №335 є підзаконними нормативно-правовими актами, які не можуть обмежувати встановлені законодавством права на отримання пенсії позивачем.

Судом встановлено, що позивачу пенсія з 19.12.2017 року по 30.11.2018 року фактично нараховувалась, однак не виплачувалась, у зв`язку з чим утворилась заборгованість з пенсійних виплат у розмірі 51113,49 грн. (а.с.11).

Разом з тим, позивач звертається до суду з вимогою зобов`язати відповідача виплатити йому суми пенсії за період з 19.01.2017 року по 30.11.2018 року.

Зважаючи на неможливість подвійного стягнення пенсії за один і той самий період, суд прийшов до висновку, що протиправною підлягає визнанню бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості з пенсійних виплат саме за період з 19.12.2017 року по 30.11.2018 року, а порушені права підлягають захисту у спосіб, про який просить позивач - шляхом зобов`язання відповідача виплатити заборгованість з пенсійних виплат за вказаний період у розмірі 51113,49 грн.

Окрім того, позивач у позовних вимогах просив суд допустити рішення до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць. Вирішуючи питання щодо можливості звернення рішення до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць суд зазначає наступне.

Нормами ст. 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Метою допущення часткового виконання судового рішення до набрання законної сили таким рішенням у повному обсязі є забезпечення позивача коштами, що необхідні для його життєдіяльності у найближчий час, до початку надходження регулярних платежів. Предметом спору у даній справі є не поточні пенсійні виплати, а заборгованість, що виникла перед позивачем раніше. Тому допущення рішення до негайного виконання у даному випадку не відповідає меті даного процесуального інституту.

Крім того, таке допущення передбачене статтею 371 КАС України для рішень у справах, у яких предметом спору є стягнення певної суми, а не зобов`язання вчинити певні дії, як у даній справі.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон №2050) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Стаття 2 Закону № 2050 визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно статті 3 Закону № 2050 сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до ст. 4 Закону № 2050 виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 року № 159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159).

Пунктами 2, 3 Порядку № 159 встановлено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до п. 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Таким чином, основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та виплата нарахованих доходів. При цьому, виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 16.05.2019 року у справі № 134/89/16-а, від 10.02.2020 року у справі № 134/87/16-а, від 05.03.2020 року у справі № 140/1547/19, від 16.04.2020 року у справі № 220/11292/19-а.

Враховуючи, що у цій справі позивачу не був виплачений дохід за спірний період у вигляді пенсійних виплат, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати є передчасними, а відтак правові підстави для їх задоволення відсутні.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю у розмірі 51113,49 грн., суд прийшов до наступних висновків.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст. 107 Закону № 1058 пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

За приписами ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд зазначає, що не сплачена позивачеві сума пенсії, яка підлягає виплаті на його користь, не може вважатися одночасно майновою шкодою в розумінні статті 1166 ЦК України, оскільки підлягає виплаті на підставі рішення суду.

У зв`язку з вищенаведеним суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Щодо клопотання позивача про встановлення судового контролю, суд зазначає наступне.

Встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення (ч. 1 ст. 382 КАС України) є правом суду, а не обов`язком. Його відсутність не виключає обов`язковості судового рішення до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (ст. 129-1 Конституції України, ч. 2 ст. 14 КАС України). Застосування судом зазначеного права має бути вмотивованим. Суд у даній справі не вбачає підстав для сумнівів у можливості виконання його рішення відповідачем, інших загроз обов`язковості рішення суду. Тому з урахуванням відсутності відповідного мотивування у клопотанні позивача, не суд вважає за необхідне встановлювати судовий контроль за виконанням власного рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог майнового характеру та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню в дохід державного бюджету з суб`єкта владних повноважень у розмірі 420,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-10, 20, 22, 25, 72-77, 90, 132, 139, 143, 241-246, 250, 251, 255, 295, 297, підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не виплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсійних виплат за період з 19.12.2017 року по 30.11.2018 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3) виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість з пенсійних виплат за період з 19.12.2017 року по 30.11.2018 року у розмірі 51 113 (п`ятдесят одна тисяча сто тринадцять) грн. 49 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Повний текст судового рішення складено 10 грудня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Бєломєстнов О.Ю.