Справа № 240/5003/20
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/5003/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернова Г.В.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

14 грудня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Курка О. П. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Хоменка Миколи Євгеновича, як представника ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 липня 2020 року (ухвалене в м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання незаконним та скасування наказу, визнання бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в березні 2020 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання незаконним та скасування наказу, визнання бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27 липня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, представник позивача оскаржив його в судовому порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на її думку, призвело до неправильного вирішення спору.

27 жовтня 2020 року від позивача до суду надійшли заяви.

29 жовтня 2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 06 листопада 2020 року, з урахуванням ст.306, ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву та заяв, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи неоспорені факти про те, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09.09.2019 у справі №240/6651/19, яке набрало законної сили 04.02.2020, позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області задоволено:

- визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 04.03.2019 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки;

- зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.03.2019 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки для передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населених пунктів Харитонівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області, орієнтовною площею 2 га, із врахуванням положень Земельного кодексу України.

На виконання рішення суду, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області прийняло наказ № 6-1708/14-20-СГ від 19.02.2020 «Про виконання рішення суду», яким відмовило у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 04.03.2019 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки для передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населених пунктів Харитонівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області, орієнтовною площею 2 га у зв`язку із відсутністю повноважень Головного управління щодо розпорядження землями комунальної власності.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч.7 ст.118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як випливає із змісту наведеної статті, клопотання громадян про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відповідної земельної ділянки розглядаються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування у відповідності до повноважень, якими вони наділені статтею 122 Земельного кодексу України.

Згідно з ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Таким чином, Земельний кодекс України визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, при цьому зобов`язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Аналізуючи доводи апелянта щодо протиправності дій відповідача під час винесення спірної відмови, колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач листом від 04.04.2019 №Х-1299/0-1153/0/22-19 відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, посилаючись на те, що вона належить до земель комунальної власності, в той час як Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області здійснює передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності, тому надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної форми власності суперечить вимогам чинного законодавства України.

При прийнятті рішення у справі №240/6651/19 та вирішенні питання правомірності такої відмови, судом було встановлено відсутність належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка площею 2,0 га, яка розташована за межами населеного пункту Харитонівської сільської ради, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення якої бажає отримати позивач для ведення особистого селянського господарства, належить саме до земель комунальної власності, та у зв`язку із цим необґрунтованість доводів Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо відсутності у останнього повноважень розглядати заяву ОСОБА_1 від 04.03.2019.

Тобто, у наведеному рішенні судом чітко зазначено про наявність відповідних повноважень з розгляду заяви ОСОБА_1 від 04.03.2019, оскільки докази того, що спірна земельна ділянка належить до комунальної форми власності відсутні.

Проте, відповідач, виконуючи рішення суду та приймаючи наказ № 6-1708/14-20-СГ від 19.02.2020, повторно відмовив позивачу у наданні дозволу з тих самих підстав, які викладені у листі від 04.04.2019 №Х-1299/0-1153/0/22-19, а саме з підстав відсутності повноважень Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області розпоряджатися землями комунальної власності (землею, яку бажає отримати у власність ОСОБА_1 ). Нових підстав відмови такий наказ не містить.

Разом з тим, виходячи з принципу «належного врядування», суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення. Тим більше після того, як неправомірність рішення (дії, бездіяльності) встановлено судом.

Такий підхід забезпечує реальний розподіл та баланс виконавчої та судової влади. З одного боку, він запобігає необґрунтованому втручанню суду у сферу виконавчої влади, а з іншого - перекладенню на судову владу обов`язку щодо прийняття рішень, які мають адміністративний характер та повинні ухвалюватися органами виконавчої влади.

Суд наголошує, що спірні правовідносини між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області з приводу розгляду її заяви від 04.03.2019 з підстав відмови у частині відсутності повноважень відповідача розпоряджатися (передавати у власність) земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0000 га на території Коростишівського району Житомирської області як землі комунальної власності вже вирішено у рішенні суду від 09.09.2019 в справі №240/6651/19.

Однак, відповідачем при прийнятті наказу № 6-1708/14-20-СГ від 19.02.2020, не усунуто власних помилок, на які зверталася увага у рішенні суду від 09.09.2019 в справі №240/6651/19, та не враховано висновків суду.

З метою забезпечення реального виконання судового рішення та ефективного захисту порушених прав, Кодекс адміністративного судочинства передбачає спеціальні форми реагування.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Як встановлено ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із частиною 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Отже, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вказаного судового рішення порушувалися її права, свободи чи інтереси, то ОСОБА_1 має право звернутись до суду в порядку ст. 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.

Відтак, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Великої палати Верховного Суду викладеною в ухвалі від 20.06.2018 у справі №800/592/17, та правовою позицію Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.04.2019 у справі № 286/766/17.

Крім того, у рішенні від 30.06.2009 у справі №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Тобто, оскільки прийняття спірного наказу № 6-1708/14-20-СГ від 19.02.2020 зумовлено неналежним виконанням рішення суду від 09.09.2019 в справі №240/6651/19, на що вказує в обґрунтування позову сам позивач і як видно із фактичних обставин справи, і в ньому (наказі) відсутні нові підстави відмови у задоволенні заяви від 04.03.2019, відтак на переконання колегії суддів позивачем обрано неправильний спосіб захисту (шляхом пред`явлення нового позову, а не звернення у порядку, визначеному ст.383 КАС України), тому у задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів вважає помилковими твердження апелянта стосовно того, що вона позбавлена судового захисту, оскільки звернулась до суду з заявою про встановлення судового контролю, у задоволенні якої ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 28.03.2019 року було відмовлено, оскільки в даному випадку суд звертає увагу на те, що позивач має право звернутись до суду з заявою саме в порядку ст.383 КАС України, а не 382 КАС України, як те було зроблено ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Хоменка Миколи Євгеновича, як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Курко О. П. Біла Л.М.