Справа № 200/8433/20-а
Суддя: Грищенко Є.І.
Дата ухвалення: 2020-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2020 р. Справа№200/8433/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грищенка Є.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Маріупольської міської ради Донецької області (далі відповідач) про

- визнання протиправною бездіяльність щодо неприйняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0800 га, кадастровий номер №:01:002:0855, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та надання цієї земельної ділянки у власність;

- зобов`язання прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0800 га, кадастровий номер №:01:002:0855, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та надати цю земельну ділянку у власність.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 200/8825/19-а, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року частково задоволено вимоги ОСОБА_1 та зобов`язано Головне управління архітектури та містобудування Маріупольської міської ради повторно розглянути заяву про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. На виконання вказаного рішення, Головним управлінням архітектури та містобудування Маріупольської міської ради погоджено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у зв`язку з чим, погоджений проект був направлений до Центру надання адміністративних послуг Маріупольської міської ради для передачі його на затвердження до Маріупольської міської ради.

Однак, рішення про затвердження проекту землеустрою відповідачем прийнято не було у зв`язку з тим, що за його прийняття не проголосувала необхідна кількість депутатів.

Позивачка вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, тому звернулась до суду із даним адміністративним позовом. При цьому позивачка зауважила, що ефективним способом захисту її прав буде саме зобов`язання прийняти відповідне рішення.

Ухвалою суду від 29 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судових засідань та повідомлення (виклику) учасників справи.

23 жовтня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що Маріупольською міською радою був розглянутий проект рішення міської ради «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_1 », що виключає будь який прояв бездіяльності відповідача. Однак, у зв`язку з відсутністю необхідної кількості голосів, рішення прийнято не було. Представник відповідача також зазначив, що позовна вимога про зобов`язання прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою не узгоджується з вимогами чинного законодавства.

05 листопада 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивачка заперечувала проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивачка ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Позивачка має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій відповідно до посвідчення № НОМЕР_3 .

Судом встановлено, що відповідно до висновку Головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради № 06-03-07/6179-05 від 03 березня 2020 року, управління не заперечувало проти погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,0800 га, розташованої у АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з протоколу пленарного засідання Маріупольської міської ради Донецької області від 25 червня 2020 року на розгляд депутатів постановлено питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

За результатом голосування рішення прийнято не було.

На запит адвоката позивачки щодо надання копії рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, Виконавчий комітет Маріупольської міської ради листом від 29 липня 2020 року № 17-20922-09 повідомив, що Маріупольською міською радою був розглянутий проект рішення «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 » 25 червня 2020 року, однак за результатом голосування рішення не було прийнято у зв`язку з відсутністю необхідної кількості голосів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 121 Земельного Кодексу України (далі ЗК України, у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Відповідно до ч.ч. 6-8 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 9-10 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Виходячи з приписів норм ст. 118 ЗК України, рішення уповноваженого органу щодо приватизації може бути: 1)позитивне (надання згоди); 2) негативне (відмова, залишення без розгляду).

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Судом встановлено, що за наслідками розгляду проекту рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, депутатами Маріупольської міської ради Донецької області не приймалось рішення.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву, проект рішення про затвердження проекту землеустрою не набрав необхідної кількості голосів депутатів.

При цьому суд звертає увагу, що витяг з протоколу LIII сесії міської ради VII скликання від 25 червня 2020 року відображає лише результат голосування рішення не прийнято. Мотивів прийняття того чи іншого рішення, які б дозволяли скористатись можливістю його оскарження не містить. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що з витягу з протоколу вбачається, що у засіданні ради прийняли участь 37 депутатів з 53, що складає більше половини від загального складу ради та дозволяє прийняти рішення.

Таким чином, за наслідками розгляду заяви позивачки, відповідачем не було прийнято жодного акту ради, як суб`єкта земельних правовідносин у формі рішення.

За таких обставин, суд вважає, що не прийняття депутатами жодного рішення попри їх присутність, свідчить про протиправну бездіяльність Маріупольської міської ради Донецької області, яка полягає у не ухваленні рішення про затвердження зазначеного проекту землеустрою і передачу позивачці у власність земельної ділянки.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою та надати земельну ділянку у власність, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось раніше, відповідно до пунктів 8-9 ст. 118 ЗК України Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Зміст наведених норм права свідчить про те, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

Таким чином, за змістом вищенаведених норм ЗК України підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку, визначеному статтею 186-1 Земельного кодексу України, норми статті 118 цього Кодексу не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту.

Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №1640/2594/18.

Судом встановлено, що експертом державної експертизи Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У березні 2020 року Головним управлінням містобудування та архітектури Маріупольської міської ради складено висновок до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до якого управління не заперечувало проти погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,0800 га, розташованої у АДРЕСА_1 .

Зазначене дає підстави дійти висновку, що позивачем виконані усі передумови для прийняття органом виконавчої влади позитивного рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення бажаної земельної ділянки у власність та надання такої земельної ділянки у власність.

Суд не приймає посилання представника відповідача на те, що приймаючи рішення про зобов`язання затвердити проект землеустрою та передати земельну ділянку у власність, суд втручається у дискрецію суб`єкта владних повноважень, з огляду на наступне.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У спірних правовідносинах, повноваження щодо затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою, регламентовано статтею 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним судом у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 825/2228/18.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності та враховуючи, що правомірність своїх дій відповідачем не доведена, суд доходить висновку про обґрунтованість пред`явленого позову та про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Враховуючи те, що відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору, судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Маріупольської міської ради Донецької області щодо не прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0800 га, кадастровий номер №:01:002:0855, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та надання цієї земельної ділянки у власність ОСОБА_1 .

Зобов`язати Маріупольську міську раду Донецької області (місцезнаходження: Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Миру, 70, ) прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0800 га, кадастровий номер №:01:002:0855, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та надати цю земельну ділянку у власність ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження 27 листопада 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Є.І. Грищенко