Справа № 826/10096/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2020-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2020 року м. Київ № 826/10096/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомГромадянки Республіки Вірменія ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України
прозобов`язати вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулася Громадянка Вірменії ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просила суд: зобов`язати Державну міграційну службу України внести виправлення в матеріали особової справи позивача, зазначивши, що ім`я позивача є « ОСОБА_1 ».

В обґрунтування позову позивач зазначає, що матеріалах справи є помилки, а саме не вірно зазначено по-батькові позивача. Звернувшись до відповідача із відповідною заявою, позивач отримав лист, в якому відповідачем було рекомендовано позивачу звернутися до суду для виправлення помилок.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2015 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.10.2015 року зупинено провадження у справі.

15.12.2017 набрала чинності нова редакція Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з п. 10 ч. 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України, провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу. Провадження у справі продовжується зі стадії, на якій його було зупинено.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.04.2020 року поновлено провадження у справі та вирішено подальший розгляд справи № 826/10096/15 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач відзиву на позов у встановлений судом строк не подав. Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження у адміністративній справі направлялась на адресу відповідача зазначену в позові, а також в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 01.10.2008 року №661-08 громадянці Вірменії ОСОБА_1 надано статус біженця. Вказане рішення прийнято на підставі Постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2008 року за позовом громадянки Вірменії ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення про відмову в наданні статусу біженця неправомірним та зобов`язання надати статус біженця.

У вказаному рішенні ім`я позивача значиться як « ОСОБА_1 ».

Позивача було документовано посвідченням біженця серії НОМЕР_1 , в якому зазначено ім`я позивача « ОСОБА_1 ».

В подальшому позивачем було подано до уповноваженого органу міграційної служби заяву про виправлення помилок та Наказом Управління міграційної служби у м. Києві Держаного комітету України у справах національностей та релігій №709 від 14.09.2011 року було вирішено продовжити термін дії та обміняти посвідчення біженця ОСОБА_1 .

На підставі вищевказаного наказу позивача було документовано посвідченням біженця НОМЕР_2 , в якому зазначено ім`я позивача « ОСОБА_1 ».

В лютому 2015 року позивач звернулася до Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві із заявою про прийняття до громадянства України.

Листом 06.10.2015 року №05/9393 Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві було повідомлено позивача, що в поданих документах містяться розбіжності у написанні «по-батькові». У рішенні про надання статусі біженця внесено «ОСОБА_1», у посвідченні особи біженця « ОСОБА_1 ». У зв`язку із виявленими розбіжностями в документах рекомендовано привести їх у відповідність, а саме у судовому порядку встановити тотожність особи.

Вважаючи, що відповідачем було невірно вказано та перекручено її ім`я, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2008 року встановлено наступне.

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2007 року № 2-А-9/2006р. було визнано неправомірним рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції № 187 від 24.03.2005 р. про відмову в наданні статусу біженця ОСОБА_1 та скасовано його; зобов`язано Державний комітет України у справах національностей та міграції прийняти рішення про надання ОСОБА_1 статусу біженця.

07 квітня 2008 року Державним комітетом України у справах національностей та релігій було винесене Рішення № 189-08 про відмову в наданні статусу біженця громадянці Вірменії ОСОБА_1 .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2008 року скасовано рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій № 189-08 від 07.04.2008 р.

Приймаючи вказану постанову, суд виходив із того, що постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2007 року було зобов`язано відповідача прийняти рішення про надання ОСОБА_1 статусу біженця та вказана постанова не оскаржувалася відповідачем в апеляційному порядку та набула законної сили. Тому вона є обов`язковою до виконання на всій території України. Оскільки, постанова Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2007 року фактично не виконана відповідачем, то рішення № 189-08 від 07.04.2008 р. підлягає скасуванню.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2008 року Державним комітетом України у справах національностей та релігій було прийнято наказ від 01.10.2008 року №661-08 про надання статусу біженця ОСОБА_1 .

При цьому, суд звертає увагу, що у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2008 року заначено ім`я позивача як ОСОБА_1 .

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що відповідач приймаючи вказаний наказ про надання статусу біженця діяв на виконання рішення суду.

Доказів звернення позивача до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою про виправлення описки в постанові від 21 липня 2008 року позивачем не надано.

Крім того, позивачем також не надано доказів звернення до органів міграційної служби із заявою про виправлення помилок у наказі про визнання біженцем.

Стаття 6 КАС України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Також судом враховуються вимоги ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до якої суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Наведена позиція Європейського суду з прав людини також застосовується і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 28.08.2018 у справі № 802/2236/17-а.

Поряд з цим, згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких умов, суд не може прийняти доводи та аргументи позивача, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з положеннями статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що спосіб захисту, застосований судом у судовому рішенні, має призводити до поновлення права особи.

В контексті вищевикладеного, суд приходить до висновку, що належним способом порушеного права та охоронюваних законом інтересів позивача є саме звернення останнього з позовом до суду про визнання права власності на майно, відповідно на яке накладено арешт і зняття з нього арешту.

Аналіз змісту позовних вимог позивача дає суду підстави дійти висновку, що останніми невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки лише за наслідком їх звернення із заявою про виправлення помилок, права та охоронювані законом інтереси ( у випадку їх порушення) можуть бути поновлені.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Суд також вважає за необхідне наголосити на тому, що позивач не позбавлений права звернутися до суду із заявою про виправлення описки у постанові суду від 21 липня 2008 року, а в подальшому звернутися до органу міграційної служби для внесення відповідних виправлень у наказ про визнання позивача біженцем.

Керуючись ст. ст. 2,3, 6-11, 73-77, 79, 90, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову громадянки Республіки Вірменія ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур