Справа № 9901/224/20
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

07 грудня 2020 року

Київ

справа №9901/224/20

адміністративне провадження №П/9901/224/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Стрелець Т.Г.,

суддів: Шарапи В.М., Стародуба О.П., Коваленко Н.В., Тацій Л.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Приходько Н.І.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Цуцкірідзе І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання неправомірним та скасування рішення,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. 10 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вищої ради правосуддя, в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 28 липня 2020 року № 2292/0/15-20 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України».

2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Вища рада правосуддя утворена та діє на підставі Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII.

Позивач вважає, що Закон України «Про Вищу раду правосуддя», прийнятий у 2016 році, не може розповсюджуватися на події, які відбулися у 2012 році, а саме - ухвалення Вищою радою юстиції України подання від 2012 року про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської.

ОСОБА_1 стверджує, що Вища рада юстиції припинила чинність та юридичне існування з 21.12.2016 року, а також припинили чинність та існування всі її повноваження та акти, які вона мала право приймати під час дії закону, що регулював її повноваження, до втрати цим законом чинності.

Позивач наголошує, що Європейський суд з прав людини у справі «Куликов та інші проти України» (Заяви № 5114/09 та 17 інших - див. перелік у додатку) від 19.01.2017 року (№ 974_Ь94) визнав всі дії Вищої ради юстиції України та Верховної ради України щодо звільнення його з посади судді неправомірними та такими, що порушили норми Європейської Конвенції із захисту прав людини та основоположних свобод.

Натомість, Вища рада правосуддя, приймаючи оскаржуване рішення від 28 липня 2020 року № 2292/0/15-20 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України», повторно притягнула його до відповідальності за одне і те ж порушення, чим нівелювала вимоги статті 61 Конституції України, яка закріплює, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

ОСОБА_1 звертає увагу, що у відповідності до вимог п.14 Розділу ІІІ Перехідних положень Закону України «Про Вищу раду правосуддя» розглядати матеріали та звільняти суддю на підставі п.3 ст.126 Конституції України Вища рада правосуддя має лише тоді, коли у відношенні цього судді ще не приймалося рішення Президентом України або Верховною радою України станом на 2016 рік після набрання чинності змін до Конституції України Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 2 червня 2016 року № 1401-VIII. У відношенні інших суддів Конституція України та Закон України «Про Вищу раду правосуддя» не допускає звільнення на підставі п.3 ст.126 Конституції України за матеріалами і документами Вищої ради юстиції. Таким чином, враховуючи, що станом на момент набрання чинності Законом України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII та Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 2 червня 2016 року № 1401-VIII документи про звільнення ОСОБА_1 вже були розглянуті Верховною радою України у 2012 році, позивач вважає, що відповідач був позбавлений правових підстав для повторного розгляду подання Вищої ради юстиції від 24 січня 2012 року №4640-VI.

Позивач також стверджує, що Вища рада правосуддя порушила строки притягнення його до дисциплінарної відповідальності, передбачені ч.2 п.17 Розділу ІІІ Перехідних положень Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

ОСОБА_1 вважає, що відповідачем було порушено передбачену Законом України «Про Вищу раду правосуддя» процедуру звільнення його з посади судді, оскільки спірне рішення Вищої ради правосуддя від 28 липня 2020 року № 2292/0/15-20 прийняте без наявності будь-якого дисциплінарного провадження щодо позивача та за відсутності відповідного подання Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя про його звільнення. Крім того, відповідачем були проігноровані заяви ОСОБА_1 про відвід голові Вищої ради правосуддя та іншим членам Вищої ради правосуддя, які приймали участь у підготовці засідання Вищої ради правосуддя щодо розгляду подання Вищої ради юстиції від 24 січня 2012 року №4640-VI.

3. Відповідач - Вища рада правосуддя (далі - ВРП), заперечила проти позову, просила відмовити у його задоволенні.

Свою позицію обґрунтовує тим, що вичерпний перелік підстав для скасування рішення відповідача про звільнення судді з посади визначений частиною другою статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», однак жодна із них не є правовою підставою позову.

Крім того, рішення Вищої ради юстиції від 24 січня 2012 року, яке було покладено в основу оскаржуваного рішення Вищої ради правосуддя, є чинним, в судовому порядку не скасоване, а відповідач позбавлений можливості здійснювати його перегляд.

Також відповідач звертає увагу на те, що оскаржуване рішення є мотивованим, оскільки у ньому перелічені численні факти порушення позивачем трудової дисципліни, допущення поведінки, яка порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя. Вказує, що оскільки з прийняттям Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року характер наслідків для судді, який допустив вказані грубі порушення, не змінився, то рішення Вищої ради правосуддя про звільнення позивача є правомірним.

Стовно дотримання процедури прийняття спірного рішення, відповідач зазначив, що Вища рада правосуддя своєчасно і належним чином повідомила суддю ОСОБА_1 про дату і час засідань Вищої ради правосуддя шляхом надіслання письмових запрошень та розміщення повідомлення про засідання Вищої ради правосуддя на офіційному вебсайті Вищої ради правосуддя.

Скасування постанови Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року № 4640-УІ зумовило те, що станом на дату набрання чинності Закону № 1401-VIII за поданням Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області рішення Верховною Радою України не прийнято. Вказане подання Вищої ради юстиції по суті залишилося без реалізації. Оскільки після 30 вересня 2016 року правом ухвалювати рішення про звільнення судді наділено лише ВРП, остання правомірно розглянула матеріали стосовно ОСОБА_1 на підставі пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1798-VІІІ та ухвалила рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді.

Відповідач наголошує, що ВРП не притягала позивача до відповідальності повторно. Вид відповідальності щодо ОСОБА_1 уже застосувала Вища рада юстиції своїм рішенням від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги. Тобто, відповідач реалізував повноваження, якими був наділений парламент у процедурі звільнення судді.

Стосовно доводів позивача про порушення ВРП строків притягнення його до дисциплінарної відповідальності відповідач зазначив, що рішення ВРП про звільнення судді з посади не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. За своєю суттю таке рішення є кадровим та приймається на підставі рішення про притягнення судді до відповідальності. Тобто, строки, передбачені для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за вказаних обставин не застосовуються.

Щодо доводів позивача стосовно ухилення від розгляду заяви про відвід відповідач вказав, що заява ОСОБА_1 про відвід Голови та всіх членів ВРП була визнана такою, що не відповідає вимогам пункту 7.3 Регламенту Вищої ради правосуддя, а тому заяву було залишено без розгляду, про що постановлено протокольну ухвалу. Крім того, головуючий на засіданні Вищої ради правосуддя роз`яснив, що ОСОБА_1 має право повторно подати заяву про відвід, яка б відповідала вимогам пункту 7.3 Регламенту Вищої ради правосуддя. Проте ОСОБА_1 відмовився подавати нову заяву про відвід.

4. 23 вересня 2020 року позивач надіслав на адресу суду відповідь на відзив, в якому просив Суд не брати до уваги аргументи, викладені у відзиві відповідача як такі, що суперечать нормам чинного законодавства.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ, ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

5. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін, яке відбудеться 05 жовтня 2020 року о 14 год. 00 хв. у приміщенні суду за адресою: м. Київ, вул. Московська, 8.

6. У судовому засіданні 05 жовтня 2020 року суддею Рибачуком А.І. було заявлено самовідвід по справі № 9901/224/20.

7. Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року вказану заяву задоволено, відведено суддю Рибачука А.І. від розгляду справи № 9901/224/20 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання неправомірним та скасування рішення та передано матеріали справи № 9901/224/20 до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для заміни члена колегії суддів для розгляду цієї справи в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

8. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 06.10.2020 року визначено колегію суддів для розгляду даної справи у складі головуючого судді - Стрелець Т.Г., суддів: Шарапи В.М., Стародуба О.П., Коваленко Н.В., Тацій Л.В.

9. Наступне судове засідання призначене на 26 жовтня 2020 року на 14 год. 00 хв. у приміщенні суду за адресою: м. Київ, вул. Московська, 8.

10. Наступні судові засідання не відбулися у зв`язку із відсутністю повного складу судової колегії.

11. Чергове судове засідання було призначене на 07 грудня 2020 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

12. Указом Президента України від 30 вересня 1999 року № 1246/99 позивача було призначено на посаду судді Генічеського районного суду Херсонської області строком на п`ять років.

13. Постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2005 року № 2553-IV обраний суддею місцевого Генічеського районного суду Херсонської області безстроково.

14. Вищою радою юстиції від 20 лютого 2012 року за № 10/0/12-12 внесено подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги.

15. Постановою Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року № 4640-VІ ОСОБА_1 звільнено з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області у зв`язку з порушенням присяги судді.

16. 25 квітня 2012 року позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВРУ в якому просив: визнати незаконними дії ВРУ при розгляді подання Вищої ради юстиції від 24 січня 2012 року про звільнення його з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області у зв`язку з порушенням присяги (далі - подання ВРЮ) та незаконною Постанову ВРУ від 12 квітня 2012 року № 4640-IV «Про звільнення судді».

17. Вищий адміністративний суд України постановою від 20 вересня 2012 року відмовив у задоволенні позову про визнання незаконними дій ВРУ при розгляді подання ВРЮ та незаконною Постанови № 4640-IV.

18. Відмовляючи у задоволенні позову Суд виходив із того, що розгляд подання ВРЮ про звільнення позивача з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги на підставі пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України на пленарному засіданні ВРУ 12 квітня 2012 року провадився з дотриманням положень Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) та Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VІ. Послався суд і на те, що ВРУ не наділена повноваженнями перевіряти відомості, викладені у поданні ВРЮ.

19. Не погодившись із таким рішенням Вищого адміністративного суду України, 29 листопада 2012 року ОСОБА_1 подав до Європейського суду з прав людини заяву проти України, в якій скаржився:

- за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі за текстом - Конвенція), на те, що провадження стосовно його звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду;

- за статтею 8 Конвенції на те, що звільнення значним чином вплинуло на його приватне життя.

20. З огляду на схожість заяви ОСОБА_1 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об`єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту Суду.

21. 19 січня 2017 року Суд ухвалив рішення у справі "Куликов та інші проти України" (далі за текстом - Рішення), зокрема і за заявою ОСОБА_1 № 242/13, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя (CASE OF KULYKOV AND OTHERS v. UKRAINE, арр N 5114/09 and 17 others).

22. Рішення Суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.

23. У зв`язку із прийняттям Європейським судом з прав людини зазначеного рішення, у лютому 2017 року позивач, на підставі пункту 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, подав до Верховного Суду України заяву про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 20 вересня 2012 року.

24. У заяві про перегляд рішення суду ОСОБА_1 порушував питання про скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 20 вересня 2012 року та ухвалення нового рішення. Просив визнати незаконною Постанову № 4640-IV та неправомірними дії ВРУ при розгляді подання ВРЮ. Посилався на підставу, передбачену пунктом 3 частини першої статті 237 КАС України, - встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, як-от статей 6 і 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, вказував на рішення Європейського суду з прав людини від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України».

25. Постановою Верховного Суду України від 06 серпня 2017 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Вищого адміністративного суду України від 20 вересня 2012 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.

26. Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 , Верховний Суд України виходив з того, що згідно із визначеним чинним законодавством порядком виконання рішень Європейського суду з прав людини, а також враховуючи, що Верховний Суд України відповідно до наданих йому повноважень позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини справи, досліджувати докази та оцінювати їх, констатовані Європейським судом з прав людини порушення конвенційних та національних вимог в аспекті справи, що розглядається, можуть бути усунуті в спосіб скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 20 вересня 2012 року, якою ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову, й передачі справи до цього суду на новий розгляд, під час якого необхідно ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

27. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 19 березня 2018 року визнав протиправною та скасував Постанову Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року № 4640-IV в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області у зв`язку з порушенням присяги судді.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

28. Колегія суддів звертає увагу, що завданням адміністративного судочинства відповідно до статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

29. Розглядаючи справи, предметом яких є вирішення питання правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, суди мають встановити насамперед, чи прийняте таке рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законом, а також, чи порушує воно права та охоронювані законом інтереси особи.

30. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

31. Згідно з пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України (у редакції до набрання чинності Законом № 1401-VIII) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.

32. Пунктом 1 частини першої статті 131 Конституції України (у вказаній редакції) та пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття ВРЮ рішення від 24 січня 2012 року № 107/0/15-12; далі - Закон № 22/98-ВР) передбачено, що в Україні діє ВРЮ, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.

Частиною другою статті 32 Закону № 22/98-ВР визначено, що порушенням суддею присяги є: - вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів;

- незаконне отримання суддею матеріальних благ або здійснення витрат, що перевищують доходи такого судді та членів його сім`ї;

- умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом;

- порушення морально-етичних принципів поведінки судді

33. На підставі частини першої статті 100 Закону № 2453-VI (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття ВРЮ рішення від 24 січня 2012 року № 107/0/15-12) суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 126 Конституції України, за поданням ВРЮ.

34. Частинами першою, другою та п`ятою статті 105 Закону № 2453-VI передбачено, що відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади у зв`язку з порушенням ним присяги судді. Факти, які свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України (далі - ВККС) або ВРЮ. На підставі подання ВРЮ ВРУ приймає постанову про звільнення судді з посади.

35. Судом встановлено, що Рішення Вищої ради юстиції від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги» не визнано Верховним Судом протиправним і не скасовано.

Верховна Рада України листом від 3 вересня 2019 року № 04-26/12-1(149357) надіслала Вищій раді правосуддя копію подання Вищої ради юстиції від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 про звільнення судді Генічеського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 з посади за порушення присяги судді.

Згідно з повторним протоколом автоматизованого розподілу справи № 650/0/10-18 між членами Вищої ради правосуддя від 16 травня 2019 року доповідачем щодо подання Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги визначено члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 .

Рішенням Вищої ради правосуддя від 28 липня 2020 року № 2292/0/15-20 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

36. Підставою для ухвалення вказаного рішення стало те, що суддя ОСОБА_1 не дотримувався вимог законодавства, положень етики поведінки судді, що призвело до порушення права громадян на своєчасний та якісний розгляд справ; вибірково приймав справи до розгляду, цивільні та адміністративні справи, розподілені автоматизованою системою документообігу, повертав до канцелярії суду разом із заявами про самовідвід; неодноразово допускав зневажливе ставлення до суддів та працівників Генічеського районного суду Херсонської області, безпідставно не приймав справи до розгляду та самоусунувся від роботи, йдучи самовільно у відпустки, чим значно збільшив навантаження інших суддів Генічеського районного суду Херсонської області. Такі дії судді ОСОБА_1 , на переконання Вищої ради правосуддя, свідчать про пряме нехтування професійними обов`язками судді, порочать звання судді та завдають шкоди авторитету судової влади.

37. Відповідно до висновків, викладених у рішенні ВРЮ від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12, такі дії позивача свідчать про нехтування своїми професійними обов`язками, порочать звання судді, завдають шкоди авторитету судової влади та означають порушення позивачем присяги судді.

38. 30 вересня 2016 року набрав чинності Закон 1401-VIII, яким внесено зміни до Конституції України щодо правосуддя, а 05 січня 2017 року набрав чинності Закон №1798-VIII, що визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.

39. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 131 Конституції України (тут і далі - у редакції Закону 1401-VIII) в Україні діє ВРП, яка ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

40. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону № 1798-VIII до повноважень ВРП входить ухвалення рішення про звільнення судді з посади.

41. Частиною другою статті 112 Закону № 1402-VIII визначено, що рішення про звільнення судді з посади ухвалює ВРП у порядку, встановленому Законом № 1798-VIII.

42. На підставі пункту 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII матеріали та подання ВРЮ про звільнення суддів, за якими до набрання чинності Законом 1401-VIII не прийнято рішення Президентом України чи ВРУ, передаються до ВРП для ухвалення рішення про звільнення суддів з посад з підстав, зазначених у поданнях. Рішення про звільнення судді з посади ухвалюється ВРП у пленарному складі без виклику судді, щодо якого розглядається питання про звільнення. Регламентом ВРП може бути передбачена спрощена процедура розгляду цього питання.

43. Суддя, щодо якого до набрання чинності Законом 1401-VIII ВРЮ внесено подання про його звільнення з посади за порушення ним присяги і рішення щодо якого не було прийнято Президентом України чи ВРУ, звільняється з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

44. Таким чином, суддя звільняється з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, якщо до набрання чинності Законом № 1401-VIII ВРЮ внесено подання про його звільнення з посади за порушення ним присяги і рішення щодо якого не було прийнято Президентом України чи ВРУ.

45. Оскільки після скасування Постанови Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року № 4640-IV подання ВРЮ від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 не було реалізоване та залишилось чинним, колегія суддів дійшла висновку, що ВРП, яка наділена правом звільняти суддів відповідно до наведених вище норм законодавства, правомірно розглянула вказане подання ВРЮ.

46. Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначає, що у ВРП були передбачені законом підстави для розгляду питання звільнення позивача з посади судді.

47. Стосовно доводів позивача про те, що питання його звільнення з посади судді було розглянуто ВРП всупереч встановленої законом процедури, зокрема, без офіційного отримання від ВРУ матеріалів та подання ВРЮ від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12, колегія суддів зазначає наступне.

48. Відповідно до матеріалів справи, на адресу ВРП була направлена копія подання ВРЮ від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 стосовно ОСОБА_1 із Верховної Ради України (а.с.23 т.1 Матеріалів про звільнення судді Генічеського районного суду Херсонської області).

49. У лютому 2012 року до ВРУ було направлено лише подання ВРЮ про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги судді. Матеріали перевірки щодо судді ОСОБА_1 зберігаються в архіві ВРП. Копія зазначеного подання ВРЮ міститься в матеріалах перевірки та разом з матеріалами перевірки надавалася членам ВРП під час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

50. Належним чином засвідчену копію подання ВРЮ від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 стосовно ОСОБА_1 було надано відповідачем до Суду, як і копії матеріалів про звільнення судді Генічеського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 .

51. Таким чином, після визнання протиправною та скасування постанови Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року № 4640-IV про звільнення позивача з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 березня 2018 року у справі № 800/309/17 (9991/219/12, ВРП мала всі необхідні матеріали для прийняття відповідного рішення за поданням ВРЮ від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12, яке в судовому порядку незаконним не визнавалось.

52. Відповідно до статті 18 Закону № 1798-VIII ВРП є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п`ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.

53. Згідно із частиною другою статті 30 Закону № 1798-VIII засідання ВРП у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від її складу.

54. На підставі частини першої статті 56 Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні ВРП.

55. Частиною другою статті 57 Закону № 1798-VIII передбачено, що рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

56. Згідно із частиною першою статті 5, частиною другою статті 30 Закону № 1798-VIII ВРП складається з двадцяти одного члена. Її засідання у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу ВРП.

Наявні в матеріалах справи документи, зокрема витяг з протоколу засідання ВРП від та ксерокопія оскаржуваного рішення ВРП, свідчать про те, що це рішення підписане повноважним складом ВРП та всіма її членами, які брали участь у його ухваленні.

57. Таким чином, немає підстав, визначених пунктами 1 та 2 частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII, для скасування оскаржуваного рішення відповідача.

58. Оцінюючи рішення ВРП від 28 липня 2020 року № 2292/0/15-20 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України» на його відповідність пункту 3 частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII, колегія суддів Верховного Суду вважає, що це рішення містить конкретну підставу звільнення позивача, визначену Конституцією України, та є вмотивованим.

Так, підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади судді слугувало рішення ВРЮ від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 про внесення подання про звільнення судді Генічеського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 з посади за порушення присяги судді.

Передумовами для ухвалення вказаного рішення стали допущені позивачем порушення правил службової дисципліни та нехтування ним виконанням професійних обов`язків судді.

ВРЮ у своєму рішенні від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 встановила, що внаслідок відмови розглядати судові справи суддя ОСОБА_1 порушив вимоги статті 6 Закону України «Про статус суддів» (чинного на час вчинення суддею вказаних порушень законодавства), яка передбачає, що суддя зобов`язаний дотримуватись Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об`єктивний розгляд судових справ, з дотриманням встановлених законом строків; статті 23 Закону № 2453-VI, якою передбачено, що суддя місцевого суду здійснює судочинство в порядку, встановленому процесуальним законом, пункту 1 частини четвертої статті 54 Закону № 2453-VI, згідно з яким суддя зобов`язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Вищою радою юстиції встановлено, що суддя ОСОБА_1 не дотримувався вимог законодавства, положень етики поведінки судді, що призвело до порушення права громадян на своєчасний та якісний розгляд справ. Суддя ОСОБА_1 вибірково приймав справи до розгляду, цивільні та адміністративні справи, розподілені автоматизованою системою документообігу, повертав до канцелярії суду разом із заявами про самовідвід.

ВРЮ також встановила, що суддя ОСОБА_1 неодноразово допускав зневажливе ставлення до суддів та працівників Генічеського районного суду Херсонської області, безпідставно не приймав справи до розгляду та самоусунувся від роботи, йдучи самовільно у відпустки, чим значно збільшив навантаження інших суддів Генічеського районного суду Херсонської області. Такі дії судді ОСОБА_1 свідчать про пряме нехтування професійними обов`язками судді, порочать звання судді та завдають шкоди авторитету судової влади.

Відповідно до статей 6, 10 Закону № 2862-XII, чинного на час здійснення суддею ОСОБА_1 вказаних порушень законодавства, при здійсненні правосуддя судді зобов`язані дотримуватися Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об`єктивний розгляд судових справ, додержуватися службової дисципліни та розпорядку роботи суду, не допускати вчинків і будь-яких дій, що порочать звання судді та можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності. Присяга судді вимагає від нього чесно і сумлінно виконувати обов`язки судді, здійснювати правосуддя, підкоряючись тільки закону, бути об`єктивним і справедливим.

Згідно з пунктом 4 частини четвертої статті 54 Закону № 2453-VI суддя зобов`язаний додержуватися присяги судді.

На підставі статті 55 цього Закону суддя присягає об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов`язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.

Статтею 32 Закону № 22/98-ВР визначено, що порушенням суддею присяги є, зокрема, вчинення суддею дій, які порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності.

У Кодексі професійної етики судді, затвердженому V з`їздом суддів України 24 жовтня 2002 року, закріплено, що зазначені в цьому Кодексі норми спрямовані на вирішення етичних питань, пов`язаних зі статусом судді. Ці норми не можуть застосовуватись як підстави дисциплінарної відповідальності суддів і визначати ступінь їх провини. Разом з тим судді мають прагнути додержувати їх у своїй професійній, громадській діяльності та приватному житті заради утвердження незалежності й неупередженості судової влади, зміцнення її авторитету в суспільстві. Так, суддя повинен бути прикладом законослухняності, неухильно додержуватися присяги й завжди поводитися так, щоб зміцнювати віру громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду, повинен старанно і неупереджено виконувати покладені на нього обов`язки і підтримувати свою професійну компетентність на належному рівні.

Враховуючи викладене, Вища рада юстиції у рішенні від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 дійшла висновку, що встановлені факти свідчать про порушення суддею ОСОБА_1 присяги судді, у зв`язку із чим він підлягає звільненню з посади.

Фактичні обставини, які стали підставою для прийняття рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді ОСОБА_1 за порушення присяги та вид відповідальності за неправомірні дії судді, викладені у рішенні Вищої ради юстиції від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12, яке не скасовано в судовому порядку та є чинним.

Відтак, саме у рішенні від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 Вища рада юстиції встановила факти, які свідчать про порушення суддею ОСОБА_1 присяги, та притягнула суддю до відповідальності, звернувшись до уповноваженого органу з поданням про звільнення судді з посади.

Оскільки вказане рішення є чинним, надання оцінки обставинам, що лягли в його основу, виходить за межі компетенції Вищої ради правосуддя.

Таким чином, Вища рада правосуддя не притягала суддю ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності повторно, а лише здійснювала повноваження щодо звільнення судді, якими раніше був наділений парламент, тобто розглядала кадрове питання

З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду вважає неможливим під час розгляду цієї справи надати окрему оцінку законності рішення ВРЮ 24 січня 2012 року № 105/0/15-12.

Із прийняттям Закону № 1401-VIII та Закону № 1402-VIII відповідальність за дії, з якими ВРЮ пов`язувала внесення подання про звільнення позивача, скасована не була і наслідки таких дій у вигляді звільнення з посади судді не змінились, оскільки не було пом`якшено або скасовано відповідальність за вчинений суддею ОСОБА_1 дисциплінарний проступок.

Так, пунктом 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ визначено, що суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності за допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, прояв неповаги до інших суддів, адвокатів, експертів, свідків чи інших учасників судового процесу.

Відповідно до пунктів 1 та 7 частини дев`ятої статті 109 Закону № 1402-VІІІ істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний факт допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, допущення суддею грубого порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду.

На підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та статті 115 Закону № 1402-VIII підставою для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що ВРП при прийнятті оскаржуваного рішення діяла на підставі та в межах визначених Конституцією та законами України повноважень.

59. Стосовно доводів позивача про порушення відповідачем строків притягнення його до відповідальності, колегія суддів зазначає, що на момент вчинення суддею ОСОБА_1 дій, які ВРЮ у своєму рішенні від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 розцінила як порушення суддею присяги, норми законів України № 2453-VI та № 22/98-ВР не передбачали жодних обмежувальних строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.

Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) було внесено зміни до Закону № 22/98-ВР, які набрали чинності з 27 лютого 2015 року, та викладено Закон № 2453-VI у новій редакції, що набрала чинності з 28 березня 2015 року.

Відповідно до частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР (у редакції Закону № 192-VIII) провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.

Згідно із частиною четвертою статті 96 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

Отже, після набрання чинності Законом № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) уповноважений орган має право вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 зазначеного Закону, тобто не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

При цьому, запровадження строку давності притягнення судді до відповідальності за дії, що підпадають під порушення присяги, є заходом, який покращує становище судді порівняно із ситуацією, коли такий строк законодавством визначений не був, а тому застосування трирічного строку давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не суперечить положенням статті 58 Конституції України.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № П/800/310/17, від 05 квітня 2018 року у справі № 800/523/17, від 21 червня 2018 року у справах № 11-272сап18 та № 11-78сап18, від 01 листопада 2018 року у справі № 800/493/15 (П/9901/311/18), від 12 березня 2020 року у справі № 9901/777/18, від 14 травня 2020 року у справі № 9901/187/19.

Під час розгляду цієї справи встановлено, що дії, з якими ВРП пов`язувала підстави звільнення ОСОБА_1 з посади судді, були вчинені ним у 2008 - 2011 роках.

24 січня 2012 року, тобто в межах визначеного законом строку, ВРЮ розглянула дисциплінарну справу щодо судді ОСОБА_1 та прийняла рішення № 105/0/15-12 про внесення до ВРУ подання про звільнення судді Генічеського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 з посади за порушення присяги судді.

Як зазначено вище, рішення ВРЮ від 24 січня 2012 року № 107/0/15-12 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги» в судовому порядку незаконним не визнавалось та не скасовувалось, отже це рішення є чинним.

Тобто, саме рішенням від 24 січня 2012 року № 105/0/15-12 ВРЮ встановила факти, які свідчать про порушення суддею ОСОБА_1 присяги, притягнула суддю до відповідальності та звернулася до уповноваженого органу з поданням про звільнення судді з посади на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Відтак, строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не може застосовуватися при подальшій реалізації вказаного рішення ВРЮ.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні ВРП.

Указаною статтею не встановлено строків для прийняття рішення ВРП та не передбачено застосування строків при розгляді подання відповідного органу про звільнення судді з посади.

Така правова позиція відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 9901/103/19.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що рішення Вищої ради правосуддя від 28 липня 2020 року № 2292/0/15-20 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України» прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, підстав для скасування вказаного рішення відповідно до частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII немає.

60. Стосовно доводів позивача про те, що відповідачем було проігноровано його заяву про відвід, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із оскаржуваного рішення ВРП від 28 липня 2020 року до Вищої ради правосуддя надійшла заява ОСОБА_1 від 23 липня 2020 року «про негайне припинення незаконного переслідування судді та дискримінації стосовно судді». У вказаній заяві ОСОБА_1 , з-поміж іншого, заявив відвід Голові Вищої ради правосуддя та всім членам Вищої ради правосуддя (а.с. 72-75).

У засідання Вищої ради правосуддя прибув суддя ОСОБА_1, який підтримав свою заяву від 23 липня 2020 року.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 про відвід, остання адресована Голові Вищої ради правосуддя та всім членам Вищої ради правосуддя, що суперечить вимогам пункту 7.3 Регламенту Вищої ради правосуддя.

Згідно витягу із протоколу №60 засідання Вищої ради правосуддя від 28 липня 2020 року (а.с.76-77) член Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 оголосила зміст поданої ОСОБА_1 про відвід Голові та всім членам Вищої ради правосуддя і запропонувала залишити вказану заяву без розгляду як таку, що не відповідає пункту 7.3 Регламенту Вищої ради правосуддя.

ОСОБА_1 підтримав зазначену заяву про відвід.

Для обговорення поданої ОСОБА_1 заяви про відвід члени Вищої ради правосуддя видалились до нарадчої кімнати. Після повернення з нарадчої кімнати відбулось голосування у відповідності до пункту 9.4 Регламенту ВРП. Головуючий ОСОБА_3 оголосив, що за пропозицію члена ВРП ОСОБА_2. щодо залишення заяви ОСОБА_1 про відвід без розгляду на підставі пункту 7.4 Регламенту проголосувало 13 членів ВРП, проти - 0.

При цьому, головуючий ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_1 , що Вища рада правосуддя ухвалила залишити без розгляду його заяву про відвід у зв`язку із невідповідністю вимогам пункту 7.3 Регламенту ВРП та роз`яснив право на повторне звернення із заявою про відвід в порядку, передбаченому Регламентом.

Як свідчить витяг із протоколу №60 засідання Вищої ради правосуддя від 28 липня 2020 року, ОСОБА_1 зазначив, що він використав своє право заявити відвід членам ВРП та покинув залу засідань.

Вказані обставини позивачем не оспорюються та підтверджуються матеріалами справи.

В контексті зазначеного колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 33 Закону № 1798-VIII відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим, викладеним у письмовій формі і заявленим до початку розгляду відповідного питання, справи. Заявляти відвід (самовідвід) після початку розгляду питання, справи дозволяється лише у виключних випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) не могло бути відомо до початку розгляду.

Разом з тим, згідно статей 1, 2 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» № 1798-VIII (далі - Закон № 1798-VIII) Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів. Вища рада правосуддя є юридичною особою, видатки на її утримання визначаються окремим рядком у Державному бюджеті України.

Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначаються Конституцією України, цим Законом та Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Вища рада правосуддя затверджує регламент Вищої ради правосуддя, положення якого регулюють процедурні питання здійснення нею повноважень.

Згідно преамбули Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17, Регламент Вищої ради правосуддя (далі - Регламент) регулює процедурні питання здійснення нею повноважень, визначених Конституцією України, законами України «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон), «Про судоустрій і статус суддів», іншими законами України, порядок підготовки, розгляду та прийняття Вищою радою правосуддя (далі - Рада), її Дисциплінарними палатами та іншими органами рішень, а також інші питання діяльності Ради.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що питання, які стосуються процедури здійснення ВПР наданих їй цим Законом повноважень, регулюються нормами Регламенту Вищої ради правосуддя, а, відтак, вказаний нормативно-правовий акт є обов`язковим для врахування під час розгляду та вирішення, зокрема, заяви про відвід члену(членам) ВРП.

Згідно з пунктом 7.3 Регламенту Вищої ради правосуддя заява про відвід (самовідвід) подається у письмовій формі щодо кожного члена Ради окремо. Відвід (самовідвід) повинен бути мотивованим.

Відповідно до пункту 7.4 Регламенту Вищої ради правосуддя якщо заява про відвід не відповідає вимогам пункту 7.3 цього Регламенту, вона залишається без розгляду, про що постановляється протокольна ухвала.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 про відвід Голові та всім членам ВРП, остання не відповідала вимогам пункту 7.3 Регламенту, оскільки була адресована одразу всім членам ВРП, а не кожному окремо, як того вимагають норми Регламенту.

Саме тому, враховуючи положення пункту 7.4 Регламенту ВРП, колегія суддів вважає обґрунтованим рішення відповідача про залишення вказаної вище заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Таким чином, доводи позивача про те, що ВРП протиправно проігноровано його заяву про відвід є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та встановленими обставинами.

61. Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову

62. Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1 У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання неправомірним та скасування рішення - відмовити.

2. Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

3. Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя Т. Г. Стрелець

судді: В.М. Шарапа

О.П. Стародуб

Н.В. Коваленко

Л.В. Тацій

Повний текст рішення виготовлений 09 грудня 2020 року.