Справа № 460/6882/20
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2020-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/6882/20 пров. № А/857/14692/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Курильця А.Р., Мікули О.І.,

за участі секретаря судового засідання Ратушної М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 460/6882/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерство оборони України про визнання протиправними дії та бездіяльність, визнання незаконною та скасування постанови, зобов`язання вчинення певних дій, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Недашківською К.М. у м. Рівному 21.10.2020 року о 18.15 з проголошенням повного рішення), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі також відповідач, Департамент ДВС), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії та бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Берегових Владислава Сергійовича (надалі також державний виконавець Берегових В.С.) при здійсненні примусового виконання виконавчого листа № 2 в адміністративній справі № 460/3659/19, виданого 27.05.2020 Рівненським окружним адміністративним судом;

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Берегових В.С. від 07.09.2020 про закінчення виконавчого провадження (надалі також Постанова від 07.09.2020);

- зобов`язати Департамент ДВС відновити виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2 в адміністративній справі № 460/3659/19, виданого 27.05.2020 Рівненським окружним адміністративним судом, з винесенням постанови про накладення штрафу на боржника та здійсненням виконавчого провадження у відповідності до Закону України від 02.06.2016 № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (надалі також Закону № 1404-VІІІ).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Берегових В.С. при здійсненні примусового виконання виконавчого листа № 2 в адміністративній справі № 460/3659/19, виданого 27 травня 2020 року Рівненським окружним адміністративним судом в межах виконавчого провадження № 62398451.

У задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Берегових В.С. від 07 вересня 2020 року про закінчення виконавчого провадження, та про зобов`язання Департаменту ДВС відновити виконавче провадження № 62398451 з винесенням постанови про накладення штрафу на боржника відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що постанова державного виконавця від 07.09.2020 про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно, оскільки фактичного виконання боржником рішення суду не відбулося. Апелянт вказує, що відповідач не мав підстав для винесення оскаржуваної Постанови від 07.09.2020 про закінчення виконавчого провадження, оскільки належних доказів надіслання боржником на адресу позивача відповіді від 20.08.2020 щодо повторного розгляду скарги від 15.10.2019, державному виконавцю не надано, що свідчить про невиконання рішення суду. Крім того, звертає увагу, що відповідь надана заступником директора департаменту - начальником управління юридичного супроводження фінансово - господарської діяльності Департаменту юридичного забезпечення Міністерства оборони України, який не є боржником у виконавчому листі, а перебуває на військовій службі в окремому структурному підрозділі боржника.

З посиланням на правовому позицію, висловлену в постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі № 1740/2299/18, вказав, що надана відповідь про повторний розгляд скарги не є доказом належного виконання виконавчого листа, оскільки особа, яка його підписала, не є боржником, зазначеним у виконавчому листі, та не відноситься до переліку осіб, які вправі без довіреності вчиняти дії від імені боржника.

Відповідач надав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні.

Учасники справи були належним чином, відповідно до положень статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилися.

Також в порядку частини третьої статті 268, частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 КАС України не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 у справі № 460/3659/19 позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства оборони України та Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України задоволено частково: визнано протиправними дії Генерального штабу Збройних Сил України щодо передання для розгляду до Командування Сухопутних військ Збройних Сил України скарги ОСОБА_1 від 21 серпня 2019 року; зобов`язано Генеральний штаб Збройних Сил України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 21 серпня 2019 року; визнано протиправними дії Генерального штабу Збройних Сил України щодо розгляду скарги ОСОБА_1 від 15 жовтня 2019 року; зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 15 жовтня 2019 року.

27 травня 2020 року Рівненським окружним адміністративним судом виданий Виконавчий лист № 2 щодо зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 15 жовтня 2019 року; боржник Міністерство оборони України.

Позивач звернувся до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою від 12.06.2020 про прийняття до примусового виконання Виконавчого листа № 2 (вх. від 16.06.2020 № 17107-33-20, вх. відділу від 22.06.2020 № 13105).

Державним виконавцем Берегових В.С. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження від 23.06.2020 ВП № 62398451 щодо виконання Виконавчого листа № 2 про зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 15 жовтня 2019 року.

Даною постановою боржнику Міністерству оборони України надано строк для виконання рішення суду протягом 10 робочих днів.

Листом від 23.06.2020 № 20.1/В-7/62398451 постанова про відкриття виконавчого провадження надіслана на адресу Міністерства оборони України та позивачу.

29 липня 2020 року сформована Вимога державного виконавця № 20.1/В-7/62398451, адресована Міністерству оборони України, відповідно до якої державний виконавець вимагав від боржника надати у дводенний строк з моменту отримання цієї вимоги письмові пояснення щодо причин невиконання судового рішення та щодо заходів, які вживалися боржником з метою його фактичного виконання.

17 серпня 2020 року відповідач отримав від боржника лист з повідомленням про необхідність надання додаткового часу для опрацювання порушеного у Вимозі державного виконавця питання у зв`язку з пошуком необхідної інформації.

20 серпня 2020 року державному виконавцю надійшов лист від боржника з повідомленням про виконання рішення суду щодо повторного розгляду скарги позивача.

До листа надано докази повторного розгляду скарги ОСОБА_1 від 15 жовтня 2019 року.

Державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження від 07.09.2020 ВП № 62398451, відповідно до якої встановлено обставини щодо фактичного виконання боржником рішення суду у зв`язку із здійсненням повторного розгляду скарги ОСОБА_1 від 15 жовтня 2019 року.

Вважаючи дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що боржник не виконав рішення суду у строк, встановлений законом, та не повідомив про поважність причин такого невиконання, однак згодом надав державному виконавцю докази фактичного виконання рішення суду лист від 20.08.2020 про повторний розгляд скарги від 15.10.2019, що свідчить про виконання рішення суду.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила таке.

Відносини, які виникають у сфері примусового виконання рішень регулюються Законом № 1404-VIII.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною 1 статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Він зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (частини 1 і 2 статі 18 Закону № 1404-VIII).

Пунктом першим частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Статтею 26 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача із заявою про примусове виконання рішення суду 12.06.2020 року.

Відповідно до частини шостої статті 26 Закону № 1404-VІІІ за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають до негайного виконання).

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 23.06.2020 року зобов`язано боржника Міністерство оборони України добровільно виконати рішення суду в частинні: «зобов`язання повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 15 жовтня 2019 року» протягом 10 робочих днів.

Частиною першою статті 63 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

За правилами частини другої статті 63 Закону № 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до частини четвертої статті 18 Закону № 1404-VІІІ вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

За правилами частини четвертої статті 19 Закону № 1404-VІІІ сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну її реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа, - також про зміну місця роботи.

Зі змісту Вимоги державного виконавця № 20.1/В-7/62398451 від 29.07.2020, яка адресована Міністерству оборони України, вбачається, що державний виконавець констатував, що боржник не виконав рішення суду у строк, встановлений законом, та не повідомив про поважність причин такого невиконання.

Тобто, в силу вимог частини другої статті 63 Закону № 1404-VIII державний виконавець повинен був вчинити дії щодо винесення постанови про накладення на боржника штрафу, проте доказів вчинення таких дій відповідач суду не надав.

Дане свідчить про протиправну бездіяльність державного виконавця щодо вчинення належних дій по контролю за виконанням рішення суду боржником.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державним виконавцем не було в установлені строки та порядку вчинено дій щодо контролю та перевірки виконання боржником рішення суду, що визначається як протиправна бездіяльність зі сторони державного виконавця.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги про відсутність правових підстав для винесення державним виконавцем постанови від 07.09.2020 ВП № 62398451 про закінчення виконавчого провадження, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 9 частини першої та частини другої статті 39 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Як зазначалося вище, виконавче провадження відкрите на виконання Виконавчого листа Рівненського окружного адміністративного суду № 2 про зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 15 жовтня 2019 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що боржником Міністерством оборони України у повній мірі виконано рішення суду щодо повторного розгляду скарги ОСОБА_1 від 15 жовтня 2019 року, що підтверджується листом від 20.08.2020, а тому у державного виконавця були усі правові підстави для винесення оскаржуваної Постанови від 07.09.2020 про закінчення виконавчого провадження.

Як слідує з матеріалів справи фактичною підставою для закінчення виконавчого провадження слугував лист підписаний заступником директора департаменту начальником Управління юридичного супроводження фінансово-господарської діяльності Департаменту юридичного забезпечення Міністерства оборони України Олександром Гомоном від 20.08.2020.

Відповідно до витягу з ЄДРПУО особою, яка обрана (призначена) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи Міністерства оборони України є ОСОБА_2 - представник.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що лист заступника директора департаменту начальника Управління юридичного супроводження фінансово-господарської діяльності Департаменту юридичного забезпечення Міністерства оборони України є доказом належного виконання рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 та виконавчого листа № 2 від 27.05.2020 року у справі № 460/3659/19, оскільки вказана особа відноситься до переліку представників боржника, зазначеного у виконавчому листі та відноситься до переліку осіб, які вправі без довіреності вчиняти дії від імені Міністерства оборони України.

Також, позивач вказує, що належних доказів надіслання боржником на адресу позивача відповіді від 20.08.2020 щодо повторного розгляду скарги від 15.10.2019, державному виконавцю не надано, що свідчить про невиконання рішення суду.

В свою чергу, боржник надав державному виконавцю докази фактичного виконання рішення суду лист від 20.08.2020 про повторний розгляд скарги від 15.10.2019, що свідчить про виконання рішення суду.

Колегія суддів наголошує, що ні Законом № 1404-VIII, ні Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року № 489/20802, не передбачено обов`язку боржника чи державного виконавця перевіряти отримання стягувачем виконання за виконавчим листом.

Більше того, боржник надав підтвердження надіслання відповіді від 20.08.2020 ОСОБА_1 , а саме реєстр № 14 від 21.08.2020 про направлення звичайним листом через 330 ЦВ ФПЗ. Тому неотримання одержувачем чи недославлення третіми особами кореспонденції не може ставитись у вину боржнику чи тим більше державному виконавцю.

Таким чином, оскаржувана Постанова від 07.09.2020 є правомірною та такою, що прийнята на підставі норм статті 39 Закону № 1404-VIII.

Також колегія суддів не бере до уваги покликання відповідача на позицію Верховного Суду від 12.08.2020 у справі № 1740/2299/18, оскільки вона стосується інших за змістом правовідносин, а саме винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження за відсутності доказів належного виконання саме боржником, а не іншою особою без належних на те повноважень.

Апеляційний суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні, свідчать про довільне і неправильне трактування ним норм законодавства.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні, свідчать про довільне і неправильне трактування ним норм законодавства.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 268, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 460/6882/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно з підстав та , шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді О. І. Мікула
А. Р. Курилець