Справа № 420/10422/20
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2020-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСДОСВІТ» до Державної фіскальної служби України про визнання протиправними рішень та зобов`язання зареєструвати податкові накладні, -

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРАНСДОСВІТ» звернулося до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної фіскальної служби України, в якій просило: визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 10.10.2017 року щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної № 62 від 18.09.2017 року поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ»; зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 62 від 18.09.2017 року подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання; визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 13.10.2017 року щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної № 77 від 25.09.2017 року поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ»; зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 77 від 25.09.2017 року подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання; визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 13.10.2017 року щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної № 73 від 22.09.2017 року поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ»; зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 73 від 22.09.2017 року подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання; визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 13.10.2017 року щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної № 78 від 25.09.2017 року поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ»; зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 78 від 25.09.2017 року подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання; визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 13.10.2017 року щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної № 74 від 22.09.2017 року поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ»; зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 74 від 22.09.2017 року подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання; визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 13.10.2017 року щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної № 71 від 22.09.2017 року поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ»; зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 71 від 22.09.2017 року подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання; визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 13.10.2017 року щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної № 75 від 25.09.2017 року поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ»; зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 75 від 25.09.2017 року подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання; визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 13.10.2017 року щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної № 72 від 22.09.2017 року поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ»; зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 72 від 22.09.2017 року подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне. На виконання норм діючого законодавства, Позивач направив на реєстрацію до Єдиного державного реєстру податкових накладних наступні податкові накладні: № 62 від 18.09.2017 р. на суму 40000,00 грн., № 77 від 25.09.2017 р. на суму 28000,00 грн., № 73 від 22.09.2017 р. на суму 35000,00 грн., № 78 від 25.09.2017 р. на суму 25000,00 грн., № 74 від 22.09.2017 р. на суму 28000,00 грн., № 71 від 22.09.2017 р. на суму 25000,00 грн., № 75 від 25.09.2017 р. на суму 37000,00 грн., № 72 від 22.09.2017 р. на суму 33000,00 грн. Позивач від Відповідача отримав квитанцію від 10.10.2017 року реєстрацію податкової накладної № 62 від 18.09.2017 року зупинено, квитанцію від 13.10.2017 року реєстрацію податкової накладної № 77 від 25.09.2017 року зупинено, квитанцію від 13.10.2017 року реєстрацію податкової накладної № 73 від 22.09.2017 року зупинено, квитанцію від 13.10.2017 року реєстрацію податкової накладної № 78 від 25.09.2017 року зупинено, квитанцію від 13.10.2017 року реєстрацію податкової накладної № 74 від 22.09.2017 року зупинено, квитанцію від 13.10.2017 року реєстрацію податкової накладної № 71 від 22.09.2017 року зупинено, квитанцію від 13.10.2017 року реєстрацію податкової накладної № 75 від 25.09.2017 року зупинено, квитанцію від 13.10.2017 року реєстрацію податкової накладної № 72 від 22.09.2017 року зупинено. Зі змісту Квитанцій вбачається, що контролюючим органом сформовано висновок про відповідність податкових накладних критеріям оцінки ступеня ризиків, визначених пунктом 6 Критеріїв оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації податкової накладної в ЄРПН, затверджених Наказом МФУ № 567 від 13.06.2017 року. Позивач вважає, що рішення відповідача про зупинення реєстрації податкових накладних № 62 від 18.09.2017 р., № 77 від 25.09.2017 р., № 73 від 22.09.2017 р., № 78 від 25.09.2017 р., № 74 від 22.09.2017 р., № 71 від 22.09.2017 р., № 75 від 25.09.2017 р., № 72 від 22.09.2017 р. не відповідають законодавчо визначеним вимогам.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСДОСВІТ» до Державної фіскальної служби України про визнання протиправними рішень та зобов`язання зареєструвати податкові накладні було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

Відповідно до ч.4 ст.159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Згідно з ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Станом на час розгляду справи відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

05.01.2017 року TOB «ТРАНСДОСВІТ» (перевізник) уклало з ТОВ «ОНК ГРУП» (замовник) договір перевезення вантажу автомобільним транспортом № 10, відповідно до умов якого Перевізник бере на себе зобов`язання доставити та отримувати ввірений йому для перевезення Замовником вантаж (згідно з транспортною накладною) власним транспортним засобом до пункту призначення і видати його уповноваженій на одержання вантажу особі, а Замовник зобов`язується своєчасно сплатити Перевізнику.

На підтвердження надання послуг по Договору між ТОВ «ТРАНСДОСВІТ» та ТОВ «ОНК ГРУП» були підписані акти здачі-прийняття робіт (надання послуг): № Т-00385 від 18.09.2017 р. на суму 40000,00 грн., № Т-00399 від 25.09.2017 р. на суму 28000,00 грн., № Т-00395 від 22.09.2017 р. на суму 35000,00 грн., № Т-00400 від 25.09.2017 р. на суму 25000,00 грн., № Т-00396 від 22.09.2017 р. на суму 28000,00 грн., № Т-00393 від 22.09.2017 р. на суму 25000,00 грн., № Т-00397 від 25.09.2017 р. на суму 37000,00 грн., № Т-00394 від 22.09.2017 р. на суму 33000,00 грн.

ТОВ «ТРАНСДОСВІТ» виставило ТОВ «ОНК ГРУП» рахунки на оплату за надані послуги: № Т-00664 від 18.09.2017 р. на суму 40000,00 грн., № Т-00678 від 25.09.2017 р. на суму 28000,00 грн., № Т-00674 від 22.09.2017 р. на суму 35000,00 грн., № Т-00679 від 25.09.2017 р. на суму 25000,00 грн., № Т-00675 від 22.09.2017 р. на суму 28000,00 грн., № Т-00672 від 22.09.2017 р. на суму 25000,00 грн., № Т-00676 від 25.09.2017 р. на суму 37000,00 грн., № Т-00673 від 22.09.2017 р. на суму 33000,00 грн.

Відповідно до п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Відповідно до вимог п.187.1 ст.187, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України ТОВ«ТРАНСДОСВІТ» сформувало податкові накладні № 62 від 18.09.2017 р. на суму 40000,00 грн., № 77 від 25.09.2017 р. на суму 28000,00 грн., № 73 від 22.09.2017 р. на суму 35000,00 грн., № 78 від 25.09.2017 р. на суму 25000,00 грн., № 74 від 22.09.2017 р. на суму 28000,00 грн., № 71 від 22.09.2017 р. на суму 25000,00 грн., № 75 від 25.09.2017 р. на суму 37000,00 грн., № 72 від 22.09.2017 р. на суму 33000,00 грн. та направило їх на реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з отриманими квитанціями про реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні прийнято, але реєстрацію зупинено, оскільки ПН/РК відповідає критеріям оцінки ступеня ризиків, визначеним пунктом 6 Критеріїв оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації ПН/РК в ЄРПН, затверджених наказом МФУ від 13.06.2017 року № 567. За результатами опрацювання СМКОР виявлено невідповідність обсягів постачання обсягам придбання по товарах згідно з УКТ ЗЕД. Запропоновано надати пояснення та/або копії документів, достатні для прийняття рішення про реєстрацію.

Відповідно до п.74.2 ст.72 Податкового кодексу України в Єдиному реєстрі податкових накладних забезпечується проведення постійного автоматизованого моніторингу відповідності податкових накладних/розрахунків коригування критеріям оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації таких податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних. Критерії оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно з п.12 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 року № 1246, після надходження податкової накладної та/або розрахунку коригування до ДФС в автоматизованому режимі здійснюється їх розшифрування та проводяться перевірки відповідності податкових накладних та/або розрахунків коригування критеріям оцінки ступеня ризиків, достатнім для зупинення їх реєстрації відповідно до пункту 201.16 статті 201 Податкового кодексу України.

Відповідно до п.201.16 ст.201 Податкового кодексу України реєстрація податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних може бути зупинена у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, у разі відповідності такої податкової накладної/розрахунку коригування сукупності критеріїв оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, встановлених відповідно до пункту 74.2 статті 74 цього Кодексу.

Згідно з пп.201.16.1 п.201.16 ст.201 Податкового кодексу України у разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних платнику податку протягом операційного дня контролюючий орган в автоматичному режимі надсилає (в електронному вигляді у текстовому форматі) квитанцію про зупинення реєстрації такої податкової накладної/розрахунку коригування. Така квитанція є підтвердженням зупинення такої реєстрації. У квитанції про зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування зазначаються: а) порядковий номер та дата складення податкової накладної/розрахунку коригування; б) визначення критерію(їв) оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, на підставі яких було здійснено зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування; в) пропозиція щодо надання платником податку пояснень та/або копії документів (за вичерпним переліком), достатніх для прийняття контролюючим органом рішення про реєстрацію такої податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних. Вичерпний перелік таких документів у розрізі критеріїв оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відповідно до пункту 6 Критеріїв оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 13.06.2017 року № 567, моніторинг податкової накладної / розрахунку коригування здійснюється ДФС за такими критеріями: 1) обсяг постачання товару/послуги, зазначений у податковій накладній / розрахунку коригування, яку (який) подано на реєстрацію в Реєстрі, у 1,5 рази більший за величину, що дорівнює залишку різниці обсягу придбання на митній території України такого товару/послуги (крім обсягу придбання товарів/послуг за операціями, які звільнені від оподаткування та підлягають оподаткуванню за нульовою ставкою) та/або ввезення на митну територію України такого товару, зазначеного з 01 січня 2017 року в отриманих податкових накладних / розрахунках коригування, зареєстрованих в Реєстрі, і митних деклараціях, та обсягу постачання відповідного товару/послуги, зазначеному у податкових накладних / розрахунках коригування, зареєстрованих з 01 січня 2017 року в Реєстрі, і переважання в такому залишку (більше 75% загального такого залишку для платників, у яких значення показника D становить більше 0,03; більше 60% - від 0,02 до 0,03; більше 50% - від 0,015 до 0,02; більше 40% - від 0,01 до 0,015, більше 30% - від 0,005 до 0,01, більше 20% - до 0,005) товарів з кодами згідно з УКТ ЗЕД, які визначаються ДФС, та відсутність товару/послуги, зазначеного/зазначеної в податковій накладній, яка подана на реєстрацію в Реєстрі, в інформації, поданій платником податку за встановленою формою, як товару/послуги, що на постійній основі постачається (виготовляється); 2) відсутність (анулювання, призупинення) ліцензій, виданих органами ліцензування, які засвідчують право суб`єкта господарювання на виробництво, експорт, імпорт, оптову і роздрібну торгівлю підакцизними товарами (продукцією), визначеними підпунктами 215.3.1 та 215.3.2 пункту 215.3 статті 215 розділу VI Податкового кодексу України (далі - Кодекс), стосовно товарів, які зазначені платником податку у податковій накладній, поданій на реєстрацію в Реєстрі; 3) розрахунок коригування, складений постачальником товарів/послуг до податкової накладної, яка складена на отримувача - платника податку на додану вартість, якщо передбачається зміна вартості товару/послуг більше ніж удвічі та/або зміна номенклатури товарів/послуг (для кодів товарів згідно з УКТ ЗЕД - зміна перших чотирьох цифр кодів, а для кодів послуг відповідно до Державного класифікатора продукції та послуг - перших двох цифр кодів). У разі якщо за результатами Моніторингу визначено, що податкова накладна / розрахунок коригування відповідає вимогам підпункту 1 цього пункту та сума податку на додану вартість, зазначена в податкових накладних, зареєстрованих платником податку в Реєстрі у звітному (податковому) періоді з урахуванням податкової накладної / розрахунку коригування, поданої на реєстрацію в Реєстрі, які відповідають вимогам підпункту 1 цього пункту, більша за середньомісячну суму сплачених за останні 12 місяців єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків і зборів (крім суми податку на додану вартість, сплаченої при ввезенні товарів на митну територію України) платником податку та його відокремленими підрозділами, реєстрація такої податкової накладної / розрахунку коригування зупиняється відповідно до вимог пункту 201.16 статті 201 розділу V Кодексу. У разі якщо за результатами Моніторингу визначено, що податкова накладна / розрахунок коригування відповідає одній з умов, зазначених у підпунктах 2, 3 цього пункту, реєстрація такої (такого) податкової накладної / розрахунку коригування зупиняється відповідно до вимог пункту 201.16 статті 201 розділу V Кодексу.

Таким чином, на думку суду, в квитанціях про зупинення реєстрації податкових накладних № 62 від 18.09.2017 р., № 77 від 25.09.2017 р., № 73 від 22.09.2017 р., № 78 від 25.09.2017 р., № 74 від 22.09.2017 р., № 71 від 22.09.2017 р., № 75 від 25.09.2017 р., № 72 від 22.09.2017 р. зазначено критерій, який взагалі відсутній у п.6 Критеріїв оцінки, а саме невідповідність обсягів постачання обсягам придбання по товарах згідно з УКТ ЗЕД.

Суд зазначає, що визначення контролюючим органом у квитанціях конкретного критерію ризику прямо впливає на можливість надання в подальшому платником податків відповідних документів, перелік яких міститься у Наказі Міністерства фінансів України № 567 від 13.06.2017 року «Вичерпний перелік документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних».

Згідно з п.1 Вичерпного переліку документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН, що був затверджений наказом Міністерства фінансів України від 13.06.2017 року № 567, 1) для критерію, зазначеного у підпункті 1 пункту 6 Критеріїв: договори, у тому числі зовнішньоекономічні контракти, з додатками, листування з контрагентами; договори, довіреності, акти керівного органу платника податку, якими оформлені повноваження осіб, які одержують продукцію в інтересах платника податку для провадження господарської операції; первинні документи щодо постачання/придбання товарів/послуг, зберігання й транспортування, навантаження, розвантаження продукції, складські документи (інвентаризаційні описи), у тому числі рахунки-фактури/інвойси, акти приймання-передавання товарів (робіт, послуг) з урахуванням наявності певних типових форм та галузевої специфіки, накладні; розрахункові документи, банківські виписки з особових рахунків; документи щодо підтвердження відповідності продукції (декларації про відповідність, паспорти якості, сертифікати відповідності), наявність яких передбачена договором та/або законодавством; 2) для критерію, зазначеного в підпункті 2 пункту 6 Критеріїв: договори, у тому числі зовнішньоекономічні контракти, з додатками, листування з контрагентами; договори, довіреності, акти керівного органу платника податку, якими оформлені повноваження осіб, які одержують продукцію в інтересах платника податку для провадження господарської операції; первинні документи щодо постачання/придбання товарів/послуг, зберігання й транспортування, навантаження, розвантаження продукції, складські документи, інвентаризаційні описи, у тому числі рахунки-фактури/інвойси, акти приймання-передавання товарів (робіт, послуг) з урахуванням наявності певних типових форм та галузевої специфіки, накладні; розрахункові документи, банківські виписки з особових рахунків; документи щодо підтвердження відповідності продукції (декларації про відповідність, паспорти якості, сертифікати відповідності), наявність яких передбачена договором та/або законодавством.

З урахуванням зазначеного, суд погоджується з позивачем, що у Квитанціях контролюючим органом в порушення підпункту 201.16.1 пункту 201.16 статті 201 Податкового кодексу України не вказано ані конкретного виду критерію оцінки ступеня ризику, ані конкретного переліку документів, вичерпний перелік яких встановлений Наказом № 2567.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи) врегульовано Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704.

Відповідно до пп.2.1 та пп.2.2 п.2 Положення первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи.

Під час розгляду справи позивач надав до суду необхідні первинні документи, які стосуються даних операцій, що не мають дефекту форми, змісту або походження, та які в силу вимог Податкового кодексу України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704, підтверджують здійснення фінансово-господарських відносин позивача з контрагентом.

Тобто, суд прийшов до висновку, що надані позивачем первинні документи на підтвердження здійснення операцій по податковим накладним № 62 від 18.09.2017 р., № 77 від 25.09.2017 р., № 73 від 22.09.2017 р., № 78 від 25.09.2017 р., № 74 від 22.09.2017 р., № 71 від 22.09.2017 р., № 75 від 25.09.2017 р., № 72 від 22.09.2017 р. засвідчують факт виконання позивачем та його контрагентом господарських зобов`язань за договором від 05.01.2017 року № 10.

Відповідно до з пп.201.16.4 п.201.16 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна/розрахунок коригування, реєстрацію якої в Єдиному реєстрі податкових накладних було зупинено, реєструється у день настання однієї із таких подій: а) прийнято рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних; б) набрало законної сили рішення суду про реєстрацію відповідної податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.

З урахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що у відповідача були відсутні встановлені законом підстави для неприйняття до реєстрації податкових накладних позивача № 62 від 18.09.2017 р., № 77 від 25.09.2017 р., № 73 від 22.09.2017 р., № 78 від 25.09.2017 р., № 74 від 22.09.2017 р., № 71 від 22.09.2017 р., № 75 від 25.09.2017 р., № 72 від 22.09.2017 р. в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Таким чином, рішення відповідача щодо неприйняття до реєстрації податкових накладних позивача № 62 від 18.09.2017 р., № 77 від 25.09.2017 р., № 73 від 22.09.2017 р., № 78 від 25.09.2017 р., № 74 від 22.09.2017 р., № 71 від 22.09.2017 р., № 75 від 25.09.2017 р., № 72 від 22.09.2017 р. в Єдиному реєстрі податкових накладних є протиправними.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Також, у рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні № 62 від 18.09.2017 р., № 77 від 25.09.2017 р., № 73 від 22.09.2017 р., № 78 від 25.09.2017 р., № 74 від 22.09.2017 р., № 71 від 22.09.2017 р., № 75 від 25.09.2017 р., № 72 від 22.09.2017 р. подані позивачем, за датами їх подання.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРАНСДОСВІТ» відповідно до платіжного доручення від 09.10.2020 року сплатило судовий збір за подання позову у сумі 16816,00 грн., відповідно до платіжного доручення від 09.10.2020 року сплатило адвокату 7500,00 грн. за надання правової допомоги.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч.ч.3-4 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.ч.5-7 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно з ч.3 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження обґрунтованості понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 7500,00 грн. позивач надав до суду наступні документи: договір про надання правової допомоги, прейскурант цін, звіт адвоката за договором, розрахунок, ордер адвоката, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно з звітом за договором про надання правової допомоги про надані адвокатом послуги, їх обсяг та витрачений час: усне консультування, вартість за одну годину - 500,00 грн., кількість - 1 година, загальна вартість - 500,00 грн.; пошук та аналіз нормативно-правових актів, вартість за одну годину - 1000,00 грн., кількість - 1,5 годин, загальна вартість - 1500,00 грн.; пошук та аналіз судової практики, вартість за одну годину - 1000,00 грн., кількість - 1,5 годин, загальна вартість - 1500,00 грн.; складання позовної заяви, вартість за одну годину - 1000,00 грн., кількість - 4 години, загальна вартість - 4000,00 грн.; всього - 7500,00 грн.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Разом з цим, на думку суду, при наданні адвокатом правничої допомоги позивачу на суму 7500,00 грн. не було належним чином враховано витрачений час на вчинення дій та їх обсяг, що пов`язані з розглядом справи.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 7500,00 грн. є необґрунтованим та непропорційним до предмета спору та складності справи.

Таким чином, суд вважає за можливе присудити на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу по цій справі в сумі 2000,00 грн. Суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу саме у сумі 2000,00 грн. є пропорційним до предмета спору та складності справи.

За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 16816,00 грн. та на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСДОСВІТ» (вул. Виноградна, 8, с. Холодна Балка, Біляївський р-н., Одеська обл., 67660, ідентифікаційний код 40058208) до Державної фіскальної служби України (Львівська площа, 8, м. Київ, 04053, ідентифікаційний код 39292197) про визнання протиправними рішень та зобов`язання зареєструвати податкові накладні - задовольнити.

2. Визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 10.10.2017 року щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної № 62 від 18.09.2017 року поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ».

3. Зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 62 від 18.09.2017 року подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання.

4. Визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 13.10.2017 року щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної № 77 від 25.09.2017 року поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ».

5. Зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 77 від 25.09.2017 року подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання.

6. Визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 13.10.2017 року щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної № 73 від 22.09.2017 року поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ».

7. Зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 73 від 22.09.2017 року подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання.

8. Визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 13.10.2017 року щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної № 78 від 25.09.2017 року поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ».

9. Зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 78 від 25.09.2017 року подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання.

10. Визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 13.10.2017 року щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної № 74 від 22.09.2017 року поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ».

11. Зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 74 від 22.09.2017 року подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання.

12. Визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 13.10.2017 року щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної № 71 від 22.09.2017 року поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ».

13. Зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 71 від 22.09.2017 року подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання.

14. Визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 13.10.2017 року щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної № 75 від 25.09.2017 року поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ».

15. Зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 75 від 25.09.2017 року подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання.

16. Визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 13.10.2017 року щодо неприйняття до реєстрації податкової накладної № 72 від 22.09.2017 року поданої ТОВ «ТРАНСДОСВІТ».

17. Зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 72 від 22.09.2017 року подану ТОВ «ТРАНСДОСВІТ», за датою її подання.

18. Стягнути з Державної фіскальної служби України () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСДОСВІТ» () судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 16816,00 грн. та на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко