Справа № 520/11247/2020
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2020-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

11 грудня 2020 р. Справа №520/11247/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Котеньова О.Г., розглянувши за правилами спрощеного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Харківської районної державної адміністрації (Григорівське шосе, буд. 52, м. Харків, 61034, ), Харківської районної ради Харківської області (Григорівське шосе, буд. 52, м. Харків, 61000), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» (вул. Китаєнка, буд. 1, м. Харків, 61020, 0) про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківської районної державної адміністрації, Харківської районної ради Харківської області, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВНЕРУДПРОМ», в якому просить суд:

- зобов`язати Харківську районну державну адміністрацію розробити схему організації дорожнього руху з вивезення піску з Сороківського родовища великоваговими автомобілями поза межами дороги місцевого значення, що проходить через с. Сороківка;

- зобов`язати Харківську районну раду відкликати погодження про надання ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища, що знаходиться на території Харківського району Харківської області.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з травня 2019 року у Лавровій балці у с. Сороківка, за кількасот метрів від житлової забудови, розпочав роботу кар`єр з видобутку піску, що належить, наскільки відомо позивачу, ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ». Транспортування видобутого піску у Лавровій балці у с. Сороківка Харківського району Харківської області з червня 2019 року всупереч вимог чинного законодавства України, зокрема п.22.5 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою КМУ №1306 від 10.10.2001р. (з наступними змінами та доповненнями), здійснюється великовантажними автомобілями (30-40 т) дорогами загального користування місцевого значення (ширина яких на окремих ділянках становить 4.5 м.) і мостами, вантажопідйомність яких не перевищує 24 т. Рух такого великовантажного автомобільного транспорту призводить до інтенсивного руйнування дорожнього покриття. З часом згадані вище порушення, на думку позивача, призведуть до повного руйнування дороги у селі та можуть призвести до непоправних наслідків - спричинення шкоди життю та здоров`ю людей, у тому числі і позивачу.

Позивач вказав, що з метою самостійного захисту своїх законних прав жителі сіл, що входять до Вільхівської сільської ради, вимушені були самоорганізуватися та 30.09.2019 створили відповідну ініціативну групу, до якої належить і позивач.

Позивачем зазначено, що ініціативною групою до різних інстанцій було розіслано 70 письмових звернень, зокрема, до Укртрансбезпеки у Харківській області, поліції, Голови Харківської обласної державної адміністрації та ін., однак ці звернення не мали конкретних практичних наслідків, з огляду на те, що відповідні органи державної влади та місцевого самоврядування, у тому числі відповідачі, не бажають у межах наданих їм компетенції та повноважень ефективно виконувати свої обов`язки не зважаючи на те, що утримуються за кошти платників податків.

Позивач вважає, що Харківська районна рада своїм Рішенням від 20 липня 2017 року незаконно погодила надання ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища, що знаходиться на території Харківського району Харківської області, з огляду на те, що як на той час, та і зараз відсутня схема організації дорожнього руху, яка б передбачала вивезення піску з родовища великоваговими автомобілями поза межами населених пунктів із дотриманням вимог чинного законодавства України.

На думку позивача, на порушення наведених вище вимог закону відповідачі безпідставно погодили розміщення кар`єру та не передбачили вивезення видобутого піску у такий спосіб, щоб не порушувати законні права жителів села та вимоги чинного законодавства, зокрема, не забезпечили організацію схеми дорожнього руху великовагового транспорту поза межами населеного пункту с. Сороківка, через що під загрозу ставиться його життя та здоров`я.

З метою уникнення цього спору, 29.10.2019 жителі с. Сороківка підготували колективне звернення до Харківської районної ради щодо внесення на сесію питання про видобуток піску у с. Сороківка та його подальше транспортування населеними пунктами с. Вільхівка, та за результатами обговорення цього питання на постійній комісії з питань аграрної політики, земельних відносин, екології та природних ресурсів від 22.11.2019 воно було взяте лише «до відома», без будь-яких практичних наслідків для захисту законних прав жителів Вільхівської сільської ради.

Позивач вважає, що належним способом захисту його порушених прав як члена територіальної громади є зобов`язання Харківської райдержадміністрації розробити альтернативну схему дорожнього руху, щоб унеможливити вивезення піску великоваговим транспортом через дорогу місцевого значення, що проходить через с. Сороківка, а Харківську районну раду - відкликати погодження про надання ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища, що знаходиться на території Харківського району Харківської області як таке, що є передчасним, з огляду на відсутність схеми дорожнього руху по вивезенню піску, що відповідала б вимогам чинного законодавства України.

У відзиві на позов Харківська районна рада вказала, що не згодна із позовними вимогами в частині відкликання погодження про надання ТОВ «ХАРКІВНЕРУДППРОМ" спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища, оскільки органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, посилаючись на позицію, викладену Конституційним Судом України у № 7- рп/2009 та Верховним Судом у постанові від 24 липня 2019 року по справі № 182/2428/16-а (2-а/0182/102/2016). Харківська районна рада вважає, що чинним законодавством України не визначено ані підстав, ані порядку для відмови органами місцевого самоврядування у погодженні надання спеціального дозволу на користування надрами.

Відповідач вказав, що рішення районної ради від 20 липня 2017 року «Про погодження надання спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» прийнято на підставі клопотання Держаної служби геології та надр України від 25 квітня 2017 року № 9421/1312- 17 та листа Вільхівського сільського голови від 15 червня 2017 року № 505/02-11, в межах повноважень щодо погодження надання спеціальних дозволів на користування надрами та у спосіб, які визначені Конституцією та законами України, а саме у формі рішення на пленарному засіданні районної ради.

Харківська районна державна адміністрація у відзиві на позов зазначила, що до її повноважень не належить вирішення питань, зазначених у позовних вимогах, а саме, розроблення транспортних схем дорожнього руху великовагового транспорту, а тому Харківська районна державна адміністрація як суб`єкт владних повноважень своїм рішенням, дією чи бездіяльністю не порушувала права, свободи та законні інтереси позивача.

При цьому відповідач посилається на приписи ч. 1 ст. 27 Закону України «Про дорожній рух», відповідно до якої організація дорожнього руху на автомобільних дорогах, вулицях та залізничних переїздах здійснюється із застосуванням технічних засобів інформаційно-телекомунікаційних та автоматизованих систем керування та нагляду за дорожнім рухом відповідно до правил і стандартів, а також на основі проектів і схем організації дорожнього руху, погоджених із відповідними підрозділами Національної поліції, а також приписи статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт», якою передбачено, що державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті (Укртрансбезпека та її територіальні органи).

Третя особа надала письмові пояснення щодо позову, в яких просила у задоволенні позову відмовити та вказала, що позивач не надав жодних доказів того, що ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» здійснює рух дорогами загального користування місцевого значення у с. Сороківка Харківського району Харківської області транспортними засобами, які відповідають параметрам, зазначеним у п. 22.5 Правил дорожнього руху України. Третя особа зазначає, що законом встановлено порядок організації дорожнього руху, зокрема встановлено підстави для внесення в організацію дорожнього руху оперативних змін, проте, на думку третьої особи, звернення територіальної громади із певними припущеннями не є підставою для внесення змін в організацію дорожнього руху.

Щодо позовних вимог, звернутих до Харківської районної ради, третя особа вказала, що орган місцевого самоврядування має право змінювати та скасовувати свої рішення, а не відкликати погодження, а також змінюватися та скасовуватися можуть лише нормативні акти, тобто рішення про погодження надання спеціального дозволу на користування надрами не може бути змінено та скасовано, оскільки воно є ненормативним актом (актом індивідуальної дії), який вичерпав свою дію після видачі спеціального дозволу.

Також третя особа вважає, що зобов`язання відповідача відкликати погодження жодним чином не позбавляє Товариство права на користування надрами, тобто відкликання погодження не матиме жодних правових наслідків.

У відповіді на відзив Харківської районної ради позивач вказав, що відповідно до п.22 ч.1 ст.43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються такі питання як вирішення відповідно до закону питань про надання дозволу на спеціальне використання природних ресурсів відповідно районного, обласного значення, а також про скасування такого дозволу. Таким чином, прямо у законі зазначено, що раніше наданий дозвіл може бути скасовано за рішенням районної ради.

У відповіді на відзив Харківської райдержадміністрації позивач зазначив, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань: 1) забезпечення законності, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян; 2) соціально-економічного розвитку відповідних територій; 5) промисловості, сільського господарства, будівництва, транспорту і зв`язку. Предметом позову є питання у сфері забезпечення законності, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян, соціально-економічного розвитку території с. Сороківка та питання у сфері транспорту, тому ці вони належать до компетенції відповідача на підставі вимог Закону. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», у галузі транспорту, відповідач-1 зобов`язаний здійснювати управління автомобільними дорогами загального користування місцевого значення в межах адміністративно-територіальної одиниці. Тому заявлені позовні вимоги, на думку позивача, відповідають положенням чинного законодавства України та відносяться до компетенції відповідача, який, знаючи про наявність відповідної проблеми, впродовж тривалого часу проявляє повну бездіяльність та не здійснює будь-яких заходів, віднесених законом до його компетенції.

У відповіді на письмові пояснення третьої особи позивач вказав, що те, що дорогою села пересуваються великовагові автомобілі всупереч вимог п.22.5 Правил дорожнього руху України, третій особі відомо, адже повноважний представник ТОВ "ХАРКІВНЕРУДПРОМ" неодноразово сам визнавав це, зокрема, на зборах мешканців с. Сороківка, що відбулися 09.11.2019, та на засіданні постійної комісії з питань аграрної політики, земельних відносин, екології та природних ресурсів, що відбулося 22.12.2019. Про факт пересування великовагових автомобілів свідчить також зміст листа Департаменту патрульної поліції УПП в Харківській обл. від 15.07.2020 №К-1327/кол/41/14/01-2020.

Позивач зазначає, що кар`єр ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» працює, пісок з кар`єра систематично вивозиться, в той час як третя особа у своїх поясненнях не надала будь-яких доказів того, що пісок вивозиться не нею: договори оренди транспортних засобів; договорів надання транспортних послуг; договорів купівлі-продажу піску з зобов`язанням покупців вивозити пісок самостійно тощо.

Позивач вважає, що у спірних правовідносинах з огляду на об`єктивну неможливість забезпечення пересування великовагового транспорту існуючою мережею доріг є необхідність у розробленні цілком нового маршруту дорожнього руху. Всі інші міркування третьої особи на кшталт того, як потрібно анулювати чи зупиняти дію наданого ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» дозволу, на думку позивача, не мають відношення до суті спору, з огляду на те, що позивач не висував таких позовних вимог.

Інші заяви по суті справи від учасників справи до суду не надходили.

Згідно з п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши доводи позову, відзиву проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає таке.

Щодо позовних вимог стосовно зобов`язання Харківської районної ради відкликати погодження про надання ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища, що знаходиться на території Харківського району Харківської області, суд використовує такі норми права.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Пунктом 22 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються відповідно до закону питання про надання дозволу на спеціальне використання природних ресурсів відповідно районного, обласного значення, а також про скасування такого дозволу.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Аналіз наведених положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

Водночас, у ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення й у ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Разом з тим, Суд наголошує, що відповідно до зазначеного рішення Конституційного Суду України ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Аналіз наведених положень свідчить про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, у той же час, реалізація зазначених повноважень можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема: а) відсутність факту виконання рішення, що скасовується; б) відсутність факту виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб`єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин.

Натомість ключовим питанням у контексті можливості скасування органом місцевого самоврядування свого владного управлінського рішення, є визначення того, яким за своєю правовою природою є відповідний акт: нормативним чи ненормативним.

Слід зазначити, що ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Отже, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04.06.2013 у справі № 21-64а13 та 25.05.2016 у справі № 21-5459а15.

У п. 18 ст. 4 КАС України визначено, що нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Пунктом 19 ст. 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Визначальною особливістю нормативного акта є його спрямованість на врегулювання відносин множинної кількості суб`єктів відповідних правовідносин - двох чи більше учасників певного виду відносин. Тобто об`єктом правового регулювання є встановлення загальних правил поведінки між декількома суб`єктами, що беруть на себе права чи обов`язки, що призводить до виникнення, зміни чи припинення відповідних правовідносин. Адресата юридичних приписів нормативного акта неможливо чітко ідентифікувати, оскільки ним потенційно може бути кожна особа, що зацікавлена у реалізації свого суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу.

Тим часом ненормативні акти мають своїм предметом вплив на чітко визначеного суб`єкта права, якому надаються певні права або на якого покладається певні обов`язки. І об`єктом правового регулювання тут виступає потреба закріплення певної суб`єктивної волі щодо конкретної особи, що зумовлює виникнення певних змін у правовому статусі цієї особи. Тож адресат юридичних приписів ненормативного акта завжди чітко визначений, і залежно від обставин, ініціатором його видання може бути як адресат, так і видавник відповідного акта.

Тобто співвідношення між нормативними актами та ненормативними визначається, зважаючи на мету їхнього видання: ненормативний акт є актом реалізації норм права, який видається тільки задля розв`язання певної ситуації за індивідуально-визначених обставин та умов, тоді як нормативні акти містять приписи права, що стосуються прав та інтересів невизначеного кола суб`єктів, і яке реалізуються без темпоральних обмежень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №182/2428/16-а(2-а/0182/102/2016), врахування якої щодо застосування норм права в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковим під час вирішення цього спору.

Судом встановлено, що також не заперечувалось учасниками справи та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що рішення Харківської районної ради від 20 липня 2017 року «Про погодження надання спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» прийнято на підставі клопотання Державної служби геології та надр України від 25 квітня 2017 року № 9421/1312- 17 та листа Вільхівського сільського голови від 15 червня 2017 року № 505/02-11.

Вказане рішення прийнято на XVII сесії VII скликання Харківської районної ради. Ним погоджено надання ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища, що знаходиться на території Харківського району Харківської області у 1,5 - 2 км на схід від с. Сороківка Харківського району та 15 км на схід від м. Харкова.

Тобто, рішення Харківської районної ради від 20 липня 2017 року «Про погодження надання спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію фактом його виконання, оскільки: 1) адресатом відповідного рішення є чітко визначені суб`єкти - ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» та Державна служба геології та надр України, при цьому ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» на підставі цього рішення реалізувало своє право на користування надрами шляхом отримання відповідного дозволу від компетентного органу - Державної служби геології та надр України. Це рішення породило певні права та обов`язки щодо користування надрами з метою видобування піску тільки для ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» як його адресата та Державної служби геології та надр України як уповноваженого державного органу на видання спеціальних дозволів на користування надрами.

Сторонами не заперечувалось, що Державною службою геології та надр України видано третій особі відповідний дозвіл на користування надрами, тобто, ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» розпочало реалізовувати своє право, а також у зв`язку із його реалізацією виникли права та обов`язки у видавника відповідного індивідуального акта (як у Харківської районної ради, так і у Державної служби геології та надр України), а тому це рішення не може бути надалі скасоване або, як зазначає позивач, відкликане органом місцевого самоврядування.

На підставі наведеного суд приходить до висновку про те, що на підставі рішення Харківського районної ради виникли правовідносини, пов`язані із реалізацію суб`єктивного права ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» на отримання спеціального дозволу та користування надрами шляхом видобутку піску з Сороківського родовища, а тому таке рішення не може бути відкликане чи скасоване Харківською районною радою.

Суд зауважує, що предметом спору не є законність рішення Харківської районної ради від 20 липня 2017 року «Про погодження надання спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ», а тому суд не уповноважений надавати правову оцінку правовідносинам щодо прийняття такого рішення.

Відтак, позовні вимоги про зобов`язання Харківської районної ради відкликати погодження про надання ТОВ «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування піску Сороківського родовища, що знаходиться на території Харківського району Харківської області задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог стосовно зобов`язання Харківської районної державної адміністрації розробити схему організації дорожнього руху з вивезення піску з Сороківського родовища великоваговими автомобілями поза межами дороги місцевого значення, що проходить через с. Сороківка, суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та вивчивши правові позиції учасників справи, встановив таке.

Зокрема, у листі Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції від 12.11.2020 №12839/41/14/01-2020 щодо розгляду звернення про наявність недоліків в експлуатаційному стані ділянок проїзних частин автомобільних доріг загального користування місцевого значення С212502 «Під`їзд до села Вільхівка», С212518 «/Т-21-04/ - до селища Елітне» та С212557 «Під`їзд до села Сороківка», які суттєво заважають руху автомобілів та не відповідають вимогам Державного стандарту України ДСТУ 3587-97 «Безпека дорожнього руху Автомобільні дороги, вулиці та залізничні переїзди. Вимоги до експлуатаційного стану» (далі - ДСТУ 3587-97) управлінням поліції повідомлено, що у ході осіннього комісійного огляду автомобільних доріг загального користування місцевого значення Харківського району співробітниками Управління разом з представниками дорожньо-експлуатаційних підприємств на вказаних у зверненні автодорогах були виявлені на окремих ділянках недоліки в утриманні у вигляді руйнування покриття, вибоїн, осідань та деформацій, які, ймовірно, сталися через постійне понаднормове навантаження дорожнього одягу, що викликає обґрунтовані скарги з боку громадян. Потребується проведення негайних заходів з відновлення покриття. Водночас, на автодорозі С212518 «/Т-21-04/ - до селища Елітне» спостерігається інтенсивний рух вантажних автомобілів з піском.

Судом на підставі ст.99 КАС України досліджено наявну у публічному доступі в мережі Інтернет інформацію, зокрема, відеосюжет на сторінці за посиланням https://www.objectiv.tv/objectively/2019/11/12/meshkantsi-vilhivki-skarzhatsya-na-veliku-kilkist-perevantazhenih-fur-video/, що у сукупності з наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, копіями звернень жителів с.Сороківка, звернень ініціативної групи, індивідуальних звернень членів ініціативної групи та відповідей на них управління Укртрансбезпеки у Харківській області, ДП "Дороги Харківщини", Харківської районної ради, органів Нацполіції, протоколу засідання постійної комісії з питань аграрної політики, земельних відносин, екології та природних ресурсів Харківської районної ради №29 від 22.11.2019, тощо, дає підстави для висновку про те, що на вказаних автодорогах загального користування у Харківському районі відбувається інтенсивний рух вантажних автомобілів з піском, що спричиняє руйнування дорожнього покриття.

Вказані обставини сторонами справи також не заперечувались, доказів протилежного до суду не надано.

На підставі ст.99 КАС України судом з інтерактивної мапи Укравтодору, розміщеної в мережі Інтернет за посиланням https://map.ukravtodor.org/#/kharkiv/appeals встановлено, що на території Харківського району с. Елітне, с. Вільхівка та с. Сороківка сполучає єдина автомобільна дорога місцевого значення.

Зі змісту заяв по суті справи та наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо фактичних обставин справи. Причиною виникнення спору є різне тлумачення сторонами положень чинного законодавства про наявність у місцевої державної адміністрації повноважень щодо розробки схеми організації дорожнього руху.

Так, стаття 3 Закону України "Про дорожній рух" визначає, що державне управління у сфері дорожнього руху та його безпеки здійснюється Кабінетом Міністрів України, спеціально уповноваженими на це центральними органами виконавчої влади, органами виконавчої влади в Автономній Республіці Крим, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

Під час розгляду справи судом встановлено, що на території Харківського району Харківської області відповідно до визначених законом повноважень державне управління у сфері дорожнього руху здійснюють у тій чи іншій частині і управління Укртрансбезпеки у Харківській області, і органи Нацполіції, і Державне підприємство "Дороги Харківщини", і Харківська районна рада, і Харківська райдержадміністрація.

Однак при цьому вищевказані органи, посилаючись на відсутність повноважень в тій чи іншій частині або відсутність фінансування не змогли вирішити питання щодо руйнування дорожнього покриття на автомобільній дорозі внаслідок проїзду вантажівок з піском, захистивши в такий спосіб права жителів територіальної громади, у тому числі і позивача, як платників податків, відповідно до наявної у них компетенції.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про дорожній рух" до компетенції міських рад та їх виконавчих органів, районних рад та районних державних адміністрацій у сфері дорожнього руху належить у тому числі, але не виключно, розробка, затвердження та реалізація міських і районних програм розвитку дорожнього руху та його безпеки; формування міських і районних фондів, у тому числі позабюджетних, для фінансування програм і окремих заходів, спрямованих на розвиток дорожнього руху та його безпеки; організація дорожнього руху на території міста і району згідно з відповідними генеральними планами, проектами детального планування та забудови населених пунктів, автоматизованих систем керування дорожнім рухом, комплексних транспортних схем і схем організації дорожнього руху та з екологічно безпечними умовами; організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів.

До суду не надано доказів того, що відповідачами здійснювались будь-які заходи відповідно до наявної у них компетенції з метою вирішення питання щодо транспортування піску вантажними автомобілями дорогою місцевого значення, що проходить, у тому числі, через с.Сороківка.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.44 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" районні, обласні ради делегують відповідним місцевим державним адміністраціям повноваження щодо об`єднання на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій, розташованих на відповідній території, і населення, а також бюджетних коштів на будівництво, реконструкцію, ремонт та утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури, шляхів місцевого значення, на капітальний та поточний ремонт вулиць і доріг населених пунктів та інших доріг, які є складовими автомобільних доріг державного значення (як співфінансування на договірних засадах) та на заходи щодо охорони праці та охорони навколишнього природного середовища.

Стаття 34 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначає, що місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження, делеговані їм відповідними обласними, районними радами.

Делегування радами повноважень місцевим державним адміністраціям супроводжується передачею фінансових, матеріально-технічних та інших ресурсів, необхідних для їх здійснення.

Місцеві державні адміністрації підзвітні та підконтрольні відповідним радам у частині делегованих повноважень.

Голови місцевих державних адміністрацій мають право вносити на розгляд відповідних рад питання, пов`язані з виконанням делегованих повноважень, та інші пропозиції.

Статтею 35 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначено, що місцеві державні адміністрації на відповідній території взаємодіють з сільськими, селищними і міськими радами, їх виконавчими органами та сільськими, селищними і міськими головами, сприяють у здійсненні ними власних повноважень місцевого самоврядування, зокрема у вирішенні питань економічного, соціального та культурного розвитку відповідних територій, зміцнення матеріальної та фінансової бази місцевого самоврядування, контролюють виконання наданих їм законом повноважень органів виконавчої влади, розглядають та враховують у своїй діяльності пропозиції депутатів, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб.

У разі розгляду місцевою державною адміністрацією питань, які зачіпають інтереси місцевого самоврядування, про це повідомляється заздалегідь відповідним органам місцевого самоврядування. Представники цих органів та посадові особи територіальних громад мають право брати участь у розгляді таких питань місцевою державною адміністрацією, висловлювати зауваження і пропозиції.

Місцеві державні адміністрації не мають права втручатися у здійснення органами місцевого самоврядування власних повноважень.

Для здійснення спільних програм місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування можуть укладати договори, створювати спільні органи та організації.

Місцеві державні адміністрації мають право укладати договори у випадках, встановлених законами.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що як райдержадміністрація, так і районна рада, які є відповідачами у цій справі, мають повноваження щодо вирішення питання про організацію дорожнього руху на автомобільній дорозі місцевого значення, що проходить через село Сороківка Харківського району Харківської області, у тому числі і щодо будівництва доріг, їх ремонту, тощо, як делегованих повноважень, а тому правова позиція, викладена у відзиві Харківської райдержадміністрації, щодо відсутності у неї необхідних повноважень з посиланням на наявність таких повноважень у органів Нацполіції чи Укртрансбезпеки, є неприйнятною.

Згідно з положеннями частини другої статті 3 КАС України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Так, відповідно до Європейської хартії місцевого самоврядування (ратифікована відповідно до Закону України від 15 липня 1997 року №452/97-ВР): місцеве самоврядування означає право і спроможність органів місцевого самоврядування в межах закону здійснювати регулювання та управління суттєвою часткою публічних справ, під власну відповідальність, в інтересах місцевого населення (ч. 1 ст. 3); органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене зі сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу (ч. 2 ст. 4); повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними; вони не можуть скасовуватися чи обмежуватися іншим центральним або регіональним органом, якщо це не передбачено законом (ч. 4 ст. 4); органи місцевого самоврядування мають право використовувати засоби правового захисту для забезпечення вільного здійснення своїх повноважень і вимагати поваги до принципів місцевого самоврядування, які закріплені в конституції чи національному законодавстві (ст. 11).

Аналогічні за суттю гарантії місцевого самоврядування також містяться у Всесвітній декларації місцевого самоврядування (прийнята XXVII Конгресом Міжнародного союзу місцевої влади (International Union of Local Authorities; IULA) 26 вересня 1985 р. у м. Ріо-де-Жанейро (Бразилія), а також Європейській Хартії міст (Charte urbaine europeenne) (прийнята Постійною конференцією місцевих і регіональних органів влади Європи Ради Європи (Congress of Local and Regional Authorities; CLRA) 18 березня 1992 р. у м. Страсбург (Франція).

Крім того, згідно із зобов`язаннями, які взяті відповідно до ст. ст. 4, 6 та 14 Угоди про Асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (ратифікована згідно із Законом України №1678-VII від 16.09.2014), Україна прагне зміцнення поваги до демократичних принципів, верховенства права та доброго врядування; забезпечує стабільність і дієвість демократичних інституцій; гарантує права людини і основоположні свободи, а також дбає про зміцнення судової влади та підвищення її ефективності.

Суд зауважує, що чинне законодавство України наділяє органи місцевого самоврядування, зокрема, районну раду, широким спектром повноважень з метою представництва спільних інтересів територіальних громад сіл, селищ, міст.

При цьому вирішення питання про організацію дорожнього руху у межах спірних правовідносин може бути вирішено шляхом делегування відповідних повноважень районної ради райдержадміністрації відповідно до вищенаведених приписів закону.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З огляду на встановлені у справі обставини, зважаючи при цьому також і на наявність дискреційних повноважень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, та з метою належного захисту прав позивача як члена територіальної громади, суд з урахуванням приписів ч.2 ст.9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Харківську районну державну адміністрацію та Харківську районну раду розробити схему організації дорожнього руху з вивезення піску з Сороківського родовища з урахуванням висновків суду та наявної у них компетенції відповідно до законів України "Про дорожній рух", "Про місцеве самоврядування в Україні" та "Про місцеві державні адміністрації".

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін, у тому числі щодо повноважень органів Нацполіції та Укртрансбезпеки, вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст.4-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 236 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Харківської районної державної адміністрації (Григорівське шосе, буд. 52, м. Харків, 61034, ), Харківської районної ради Харківської області (Григорівське шосе, буд. 52, м. Харків, 61000), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВНЕРУДПРОМ» (вул. Китаєнка, буд. 1, м. Харків, 61020, 0) про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Харківську районну державну адміністрацію (Григорівське шосе, буд. 52, м. Харків, 61034, ) та Харківську районну раду (Григорівське шосе, буд. 52, м. Харків, 61000) розробити схему організації дорожнього руху з вивезення піску з Сороківського родовища з урахуванням висновків суду та наявної у них компетенції відповідно до законів України "Про дорожній рух", "Про місцеве самоврядування в Україні" та "Про місцеві державні адміністрації".

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Харківської районної державної адміністрації (Григорівське шосе, буд. 52, м. Харків, 61034, ) та Харківської районної ради Харківської області (Григорівське шосе, буд. 52, м. Харків, 61000) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності редакцією Кодексу адміністративного судочинства України від 15.12.2017.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 11 грудня 2020 року.

Суддя О.Г. Котеньов