Справа № 620/1475/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2020-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1475/20 Головуючий у 1 інстанції: Заяць О.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Горяйнова А.М.

Мєзєнцева Є.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації, Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків АЕС при Міністерстві соціальної політики України про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернігівської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації, Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків АЕС при Міністерстві соціальної політики України, в якому просив:

- визнати протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації, Комісії зі спірних питань визначення статусу, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС при Міністерстві соціальної політики України та скасувати рішення вищевказаної Комісії при Мінсоцполітиці від 27.02.2018 р. (протокол №116) та від 19.12.2019 р. (протокол №9).

- зобов`язати Чернігівську обласну державну адміністрацію видати ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2-ої категорії.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправними та скасовано рішення Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків АЕС при Міністерстві соціальної політики України від 27.02.2018 (протокол №116) та від 19.12.2019 (протокол №9).

Зобов`язано Чернігівську обласну державну адміністрацію видати ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2-ої категорії.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що відсутній зв`язок роботи, виконуваної позивачем у 1987 році з участю у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

08 вересня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення.

Також, 12 жовтня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У відповідності до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 працював майстром лісу Яковецького лісництва 1-ї частини Річицького лісництва Поліського держлісгоспу з 01.04.1987 р. по 04.05.1987 р. в зоні відчуження, що підтверджується довідкою Поліського держлісгоспу № 425 від 25 травня 1993 року, наказами про прийняття та звільнення з роботи № 45 К від 31 березня 1987 року, №63-К від 04 травня 1987 року.

Відповідно до довідки Поліського держлісгоспу № 824 від 12 вересня 1994 року, ОСОБА_1 , працюючи на посаді майстра Яковецького лісництва до призову в армію (04.05.1987 р.), охороняв лісові масиви, що на той час були віднесені до 30 кілометрової зони ЧАЕС. Оплата праці проводилась з доплатою в 100% розмірі за відпрацьований період і було нараховано зарплати 110 крб і 110 крб.

23 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області з проханням на підставі поданих документів видати йому посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2-ї категорії. Управління, у свою чергу, 11 грудня 2017 року направило подання з доданими документами ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації.

У зв`язку з виявленням спірних питань щодо встановлення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Департаментом було направлено документи ОСОБА_1 на розгляд Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС при Міністерстві соціальної політики України.

Комісією 27 лютого 2018 року розглянуто справу ОСОБА_1 та ухвалено рішення щодо відсутності підстав для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, оскільки, не підтверджено факт виконання робіт у зоні відчуження.

Вважаючи вказане рішення протиправним ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року у справі №825/1849/18 позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано неправомірними дії Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації щодо визначення статусу та видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2-ої категорії. Зобов`язано Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації повторно розглянути документи ОСОБА_1 щодо встановлення статусу та видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2-ої категорії.

21 грудня 2018 року Регіональна комісія розглянула справу ОСОБА_1 та винесла рішення: «Направити справу ОСОБА_1 на розгляд Комісії при Мінсоцполітиці, оскільки попереднє рішення було ухвалене Комісією та в судовому порядку не було скасоване».

Листом від 16 травня 2019 року №808/о/78-19/291 Мінсоцполітики України було повідомлено, що на підставі представлених документів Комісія відмовила ОСОБА_1 у визначенні статусу ЛНА на ЧАЕС, оскільки, не підтверджено факт виконання робіт у зоні відчуження.

31 травня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з проханням скасувати рішення Комісії від 20 лютого 2019 року (протокол №1) та зобов`язати Департамент повторно розглянути документи ОСОБА_1 щодо встановлення статусу та видачі посвідчення учасника ЛНА на ЧАЕС 2-ої категорії.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у справі № 620/1574/19 в задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації, Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків АЕС при Міністерстві соціальної політики України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1574/19 рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.07.2019 скасовано.

Прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації, Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків АЕС при Міністерстві соціальної політики України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській Чорнобильської АЕС при Міністерстві соціальної політики України № 1 від 20.02.2019 щодо відмови у визначенні статусу учасника ліквідації наслідків аварій на Чорнобильській АЕС ОСОБА_1 .

Зобов`язано Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації повторно розглянути (вчинити передбачені законодавством дії для належного розгляду заяви та доданих до неї документів) документи ОСОБА_1 щодо встановлення статусу та видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2-ої категорії.

Регіональна Комісія Чернігівської ОДА 09 грудня 2019 року розглянула справу ОСОБА_1 і вирішила, що рішення Комісії від 20 лютого 2019 року (протокол №1) скасоване, але не скасоване первинне рішення від 27 лютого 2018 року (протокол №116), яке діє по теперішній час.

12 грудня 2019 року направила документи ОСОБА_1 на Комісію, якою прийнято рішення від 19 грудня 2019 року (протокол №9): «Відповідно до постанови Шостого апеляційного суду від 20.11.2019 справа №620/1574/19 скасувати рішення Комісії від 20.02.2019 (протокол №1) в частині відсутності правових підстав для зміни рішення Комісії від 27.02.2018 (протокол №116) щодо відмови у визначенні статусу учасника ЛНА на ЧАЕС ОСОБА_1 »

Не погоджуючись із відмовою у визначенні статусу учасника ЛНА на ЧАЕС, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Питання визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, видачі відповідних посвідчень врегульовано Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII (далі Закон №796-XII) та Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року № 51 (далі Порядок №51).

Відповідно до ст. 10 Закону №796-XII, учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 14 Закону №796-XII передбачено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження: з моменту аварії до 1 липня 1986 року - незалежно від кількості робочих днів; з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів; у 1987 році - не менше 14 календарних днів, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи; евакуйовані у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку, після досягнення ними повноліття); особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, - категорія 2.

За приписами п. 2 Порядку № 51 (чинного на час звернення позивача з прохання надати статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС), посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства.

Відповідно до п. 10 Порядку № 51, посвідчення видаються: учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС на підставі одного з таких документів: а) посвідчення про відрядження в зону відчуження; б) військового квитка і довідки командира військової частини або архіву про участь у ліквідації наслідків аварії у зоні відчуження; в) довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження (із зазначенням кількості днів і населеного пункту).

Згідно п. 12 Порядку № 51, спірні питання визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, вирішуються комісією при Мінпраці до складу якої, крім спеціалістів зазначеного Міністерства включаються спеціалісти МОЗ, МНС, Мінюсту, Міноборони, Держкомгідромету та Київської облдержадміністрації за поданням Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1574/19, ОСОБА_1 працював майстром лісу Яковецького лісництва 1-ї частини Річицького лісництва Поліського держлісгоспу з 01.04.1987 р. по 04.05.1987 р. в зоні відчуження, що підтверджується довідкою Поліського держлісгоспу № 425 від 25 травня 1993 року, наказами про прийняття та звільнення з роботи № 45 К від 31 березня 1987 року, №63-К від 04 травня 1987 року (а.с. 24-26)

Відповідно до довідки Поліського держлісгоспу № 824 від 12 вересня 1994 року, ОСОБА_1 , працюючи на посаді майстра Яковецького лісництва до призову в армію (04.05.1987 р.), охороняв лісові масиви, що на той час були віднесені до 30 кілометрової зони ЧАЕС. Оплата праці позивачу проводилась з доплатою в 100% розмірі за відпрацьований період і було нараховано зарплати 110 крб. і 110 крб. (а.с. 21).

Також, у рішенні Чернігівського окружного адмінсуду від 26 вересня 2018 року у справі № 825/1849/18 констатовано, що серед усього іншого, позивачем для встановлення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, надано довідку про проведення оплати праці з доплатою за роботу у зоні відчуження, відповідачі вказану довідку не врахували.

Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції вірно зазначено, що Комісія при Мінсоцполітиці України не обгрунтувала підстави для відмови у задоволенні заяви позивача, а також, приймаючи рішення (протокол №116) від 27 лютого 2018 року, (протокол №1) від 20 лютого 2019 року та (протокол №9) від 19 грудня 2019 року про відмову не вказала, які саме документи спростовують (не підтверджують) участь позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Отже, рішення Комісії, на переконання колегії суддів, не відповідають наведеним вимогам щодо чіткості та зрозумілості підстав для відмови позивачу у визначенні статусу учасника ліквідації наслідків аварій на Чорнобильській АЕС.

Посилання апелянта на те, що, відповідно до листа Державного підприємства «Поліське лісове господарство» від 05.12.2018 року № 355 лише частина Яковецького лісництва та Денисовицького лісництва відносилася до зони відчуження і була виведена зі складу лісгоспів у 1986 році, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на наступне.

Так, відповідачем належно не обгрунтовано яким чином висновок про те, що лише частина Яковецького лісництва та Денисовицького лісництва відносились до зони відчуження, спростовує факт роботи позивача в 30 кілометрової зоні ЧАЕС та з яких документів це вбачається.

З приводу посилання апелянта на пропуск позивачем процесуальних строків для звернення з адміністративним позовом, зокрема, в частині рішення Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС при Міністерстві соціальної політики України від 27 лютого 2018 року, колегія суддів зазначає наступне.

Як було вищезазначене, у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1574/19 зобов`язано Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації повторно розглянути (вчинити передбачені законодавством дії для належного розгляду заяви та доданих до неї документів) документи ОСОБА_1 щодо встановлення статусу та видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2-ої категорії.

Приймаюче вказане рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Комісія зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській Чорнобильської АЕС при Міністерстві соціальної політики України в рішенні № 1 від 20.02.2019 р., не зазначила та достатньо не обгрунтовала підстав для відмови у задоволенні заяви позивача, а також, не вказала, які саме документи спростовують (не підтверджують) участь позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, чому Комісією не враховано висновків судового рішення у справі № 825/1849/18, в якому прямо вказано на наявність документів, що підтверджують роботу позивача на території, віднесеній до 30 кілометрової зони ЧАЕС та на оплату праці з доплатою в 100%, яка все ж таки має свідчити про наявність підстав для такого підвищення оплати праці, з урахуванням певних умов та характеру такої роботи.

На виконання вищевказаного рішення суду, Комісією зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС прийнято рішення від 19 грудня 2019 року (витяг з протоколу №9), з якого вбачається, що вирішено скасувати рішення Комісії від 20.02.2019 (протокол №1) в частині відсутності правових підстав для зміни рішення Комісії від 27.02.2018 (протокол №116) щодо відмови у визначенні статусу учасника ЛНА на ЧАЕС ОСОБА_1 .

Приймаюче таке рішення, відповідачем не було враховано висновки Шостого апеляційного адміністративного суду, викладені у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1574/19 щодо наявності документів, що підтверджують роботу позивача на території, віднесеній до 30 кілометрової зони ЧАЕС та на оплату праці з доплатою в 100%, оскільки, як стверджує відповідач, рішення Комісії від 20 лютого 2019 року (протокол №1) скасоване, але не скасоване первинне рішення від 27 лютого 2018 року (протокол №116), яке діє по теперішній час.

Вищевказані обставини свідчать про те, що судом першої інстанції правомірно визнано протиправними та скасовано рішення Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків АЕС при Міністерстві соціальної політики України від 27.02.2018 (протокол №116).

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 упродовж 1996 - 1997 років неодноразово було відмовлено у визначенні статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС через відсутність законодавчих підстав, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки, вказані рішення не є предметом розгляду у даній справі.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про зобов`язання видачі посвідчення Чернігівською обласною державною адміністрацією, підмінює визначену процедуру видачі посвідчення та фактично підмінює дискреційні повноваження регіональної комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2011 року № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Колегія суддів вважає, що за результатами розгляду цієї справи, враховуючи рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року у справі №825/1849/18 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1574/19, з метою забезпечення ефективного правового захисту прав позивача та з метою недопущення необхідності наступного звернення до суду з позовом, вірним є висновок суду першої інстанції, що найбільш ефективний із можливих способів захисту порушеного права позивача, є зобов`язання Чернігівську обласну державну адміністрацію видати ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2-ої категорії.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Горяйнов А.М.

Мєзєнцев Є.І.