Справа № 340/3858/20
Суддя: О.С. Петренко
Дата ухвалення: 2020-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Кропивницький Справа № 340/3858/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Петренко О.С., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Кропивницькому адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача: Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, вул. Канатна,83, 13 поверх, м. Одеса,65017

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

1)визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру в Одеській області у ненаданні адміністративної послуги по його заяві (про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність) від 30.08.2020 року, відповідно до п.5 ст.10 Закону України "Про адміністративні послуги" у строк передбачений законом.

25.09.2020 року до Кіровоградського окружного адміністративного суду надійшла заява про збільшення позовних вимог (з урахуванням заяви від 25.09.2020 року про виявлену помилку) у якій позивач просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру в Одеській області у ненаданні адміністративної послуги по його заяві (про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність) (учасника АТО) від 30.07.2020 року, відповідно до п.5 ст. 10 Закону України "Про адміністративні послуги", у строк, передбачений законом;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області затвердити йому проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, площею 1,5986 га, яка розташована на території Білгород-Дністровського району Одеської області, кадастровий номер :01:007:0833;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області подати у встановлений законом строк звіт про виконання судового рішення.

02.12.2020 р. до суду надійшла уточнена заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить:

- визнати наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 17.09.2020 року №347-УБД протиправним та скасувати його.

Позов мотивовано тим, що ним за принципом мовчазної згоди розроблено проект землеустрою та подано для затвердження до ГУ Держгеокадастру в Одеській області. Проте, наказом від 17.09.2020р. ГУ Держгеокадастру в Одеській області винесено наказ, яким відмовлено у погодженні проекту землеустрою через відсутність підстав для розробки документації із землеустрою. Таке рішення прийняте з порушенням строку. Крім того рішення прийняте всупереч закону, оскільки ст.118 Земельного Кодексу України не передбачає інших варіантів дій, ніж затвердження проекту землеустрою, а тому судове рішення повинно містити лише зобов`язання затвердити проект землеустрою.

Ухвалою судді від 22.09.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову. Відповідач зазначає, що за результатами розгляду заяви Головним управлінням, з урахуванням вимог ст.ст. 118,186-1 та ст.198 ЗК України прийнято наказ від 17.09.2020 року за №347-УБД "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та надані у власність земельної ділянки", з підстав його невідповідності вимогам Закону України "Про землеустрій". Зокрема, відповідач зазначає про наступні недоліки в поданому проекті: на титульному аркуші проекту відсутні кадастровий номер земельної ділянки; у завданні на виконання робот цільове призначення не відповідає іншим матеріалам проекту землеустрою; земельна ділянка знаходиться в безпосередній близькості до водного об`єкту; відсутнє погодження Шабівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області щодо можливості передачі її у власність позивачу. Також відповідач зазначає про те, що дозвіл на розробку проекту землеустрою ОСОБА_1 надано Головним управлінням лише 07.10.2020 року (на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 р. у справі №340/1912/20) (вх. №22683 від 27.10.2020 року).

Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, надані докази, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 23.05.2020 року звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшої її передачі у власність, в межах норм безкоштовної приватизації, орієнтовною площею 2,00 га на території Шабівської сільської ради (за межами населеного пункту) Білгород-Дністровського району Одеської області.

Листом від 30.06.2020 року за вих. №Д-10130/0-110/0/37-20 відповідач повідомив позивача про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки на графічних матеріалах, долучених до клопотання, визначено місце розташування земельної ділянки, яке не відповідає вимогам законодавства.

Позивач, не погодившись з вказаною відмовою, оскаржив її в судовому порядку.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 року (справа №340/2827/20) позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково. Зокрема, зазначеним рішенням: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру в Одеській області щодо ненадання адміністративної послуги за заявою ОСОБА_1 від 23.05.2020 року, відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України "Про адміністративні послуги" та неприйняття рішення за його заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та зобов`язано Головне управління Держгеокадастру в Одеській області не пізніше 30 днів з дня набрання цим рішенням суду законної сили розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.05.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Відповідно до відомостей КС «Діловодство спеціалізованого суду», рішення суду в адміністративній справі №340/2827/20 від 01.12.2020 року не набрало законної сили.

В подальшому, користуючись принципом «мовчазної згоди», позивачем замовлено та розроблено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 1,5986 га для ведення особистого селянського господарства на території Шабівської сільської ради (за межами населеного пункту) Білгород - Дністровського району Одеської області за рахунок земель державної власності с/г призначення.

30.07.2020 року позивачем до відповідача подано заяву про затвердження проекту землеустрою, яка зареєстрована за вх.№Д-14137/0/36-20 від 04.08.2020 року. До заяви долучено, зокрема, повний примірник проекту землеустрою 75 аркушів.

Наказом Головного управління Держгеокдастру в Одеській області від 17.09.2020 року №347-УБД відмовлено у затвердженні проекту землеустрою через його відповідність вимогам чинного законодавства (далі - оскаржуваний наказ).

Правомірність оскаржуваного наказу, а також дії щодо своєчасного ненадання адміністративної послуги є предметом спору.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Стосовно позовної вимоги щодо наданої адміністративної послуги.

Порядок набуття права на землю громадянами та юридичними особами регламентований главою 19 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування врегульований статтею 123 ЗК України.

Відповідно до частини 1 статті 123 ЗК України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України (частина восьма статті 118 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 186-1 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Оригінал відповідної документації із землеустрою подається розробником для погодження територіальному органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а іншим органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування та іншим суб`єктам, які здійснюють погодження документації із землеустрою, - копії такої завіреної розробником документації (частина п`ятнадцята статті 186 ЗК України).

Частиною шостою статті 186-1 ЗК України визначено, що підставою для відмови в погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Нормами частини дев`ять статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою від 30.07.2020 року, яка зареєстрована ГУ Держгеокадастру в Одеській області 04.08.2020 року, отже відлік двотижневого строку розпочато з 05.08.2020 року, який сплив 19.08.2020 року, натомість заява позивача була розглянута лише 17.09.2020 року, отже поза межами двотижневого строку встановленого законом.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про пропуск відповідачем встановленого законом строку на розгляд заяви позивача про затвердження проекту землеустрою, що є підставою для задоволення позову в цій частині. Проте, у позовній заяві позивач просить визнати протиправними дії щодо "ненаданні адміністративної послуги по заяві". Щодо обраного позивачем способу захисту, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування".

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" № 48939/99, "Moskal v. Poland" № 10373/05).

Враховуючи зазначене суд вважає доведеним факт пропуску відповідачем двотижневого строку на розгляд заяви позивача. Проте, суд зауважує, що звертаючись з даним позовом, позивачем сформульовано позовну вимогу, як визнання протиправними дій щодо не надання адміністративної послуги, натомість така послуга була надана, що підтверджується наказом від 17.09.2020 року, який є самостійним предметом даної справи.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.04.2018 року у справі №П/9901/137/18 (800/426/17), під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Отже відповідач допустив порушення двотижневого строку розгляду заяви позивача від 30.07.2020 року, оскільки наказ виданий 17.09.2020 року, а відтак протиправними є не дії (як зазначає позивач), а бездіяльність відповідача щодо своєчасного не розгляду заяви позивача. Заперечень чи то пояснень з приводу тривалості розгляду заяви позивача про затвердження проекту землеустрою відповідачем у відзиві не наведено.

За таких підстав, доводи позивача про порушення Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області строку розгляду його заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є обґрунтованими.

Відповідач за наслідками розгляду заяви про затвердження проекту землеустрою має право прийняти одне з рішень, затвердити проект землеустрою чи відмовити у затвердженні проекту землеустрою. Отже суд зазначає, що належним способом захисту порушеного права, з огляду на обставини справи, є визнання бездіяльності відповідача саме з приводу своєчасного не розгляду заяви позивача. Оскільки адміністративна послуга полягає у розгляду заяви позивача, а відтак своєчасний не розгляд її є протиправною бездіяльністю ГУ Держгеокадастру в Одеській області.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльністю ГУ Держгеокадастру в Одеській області щодо своєчасного не розгляду заяви ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою, зареєстровану департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради 04.08.2020 року.

Щодо правомірності наказу від 17.09.2020 року №347-УБД, суд зазначає наступне.

Позивач зазначає, що проект землеустрою розроблено за принципом «мовчазної згоди».

Як зазначено у пояснювальній записці до проекту землеустрою, ОСОБА_1 повідомив ГУ Держгеокадастру в Одеській області листом-повідомленням від 01.07.2020 року про укладення договору та початок розробки проекту землеустрою, оскільки не отримав від ГУ Держгеокадастру в Одеській області відповіді на свою заяву від 23.05.2020 року.

Отже, станом на день розгляду заяви позивача про затвердження проекту землеустрою відсутнє відповідне рішення належного суб`єкта про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Верховний Суд постановою від 14 березня 2018 року задовольнив касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2016 року і ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2017 року скасував, а в задоволенні позову відмовив повністю, зазначивши про право особи за "мовчазної згоди" замовити розроблення проекту землеустрою.

Постанова Верховного Суду вмотивована тим, що ненадання відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні у встановлений строк не перешкоджає розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки особа має право замовити розробку такого проекту самостійно. Звертаючись до суду з позовом зобов`язати Головне Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надати дозвіл на виготовлення документації із землеустрою, позивач намагався усунути перешкоду у реалізації його прав, якої у дійсності немає. Натомість, відповідно до частини десятої статті 118 ЗК України рішенням, яке може порушити права особи і яке може бути оскаржене до суду, може вважатися рішення про відмову органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів у справі №804/3703/16 (провадження №К/9901/1529/17) дійшов висновку, що дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням, без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність. Відтак, відмова відповідного органу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, навіть якщо вона, на думку особи, є протиправною, не має наслідком порушення прав та інтересів особи, яка має намір отримати земельну ділянку.

Проте Верховний Суд у складі суддів Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 17 грудня 2018 року у справі №509/4156/15-а адміністративне провадження №К/9901/7504/18 відступив від вказаного висновку Верховного Суду з огляду на таке.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III (надалі ЗК України), а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Відповідно до пункту б частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (підпункт в) частини 3 статті 116 ЗК України).

Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено у статті 118 ЗК України.

Відповідно до частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

У частині сьомій статті 118 ЗК України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частинами десять та одинадцять статті 118 ЗК України встановлено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

При цьому суд зазначає, що ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує. Тобто, відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає такі послідовні стадії:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення.

Аналіз наведених норм права, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, свідчить про те, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність. Відсутність рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрої дії унеможливлює отримання земельної ділянки.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого "земельного" питання. У світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

За такого правового регулювання суд вважає, що відмова органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою фактично створює перешкоди для подальшого позитивного вирішення питання на користь особи, яка замовила і розробила проект землеустрою всупереч відмові у наданні такого дозволу, а тому може бути предметом судового оскарження.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС України.

Крім того, що за такого правового підходу, який висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів у постанові від 14 березня 2018 року у справі №804/3703/16 (провадження №К/9901/1529/17), втрачається сенс у першій стадії земельно-правової процедури щодо звернення особи за отриманням дозволу та безпосередньо його отримання, тобто позбавляє цю дію її юридичного (правового) значення.

Частина десять статті 118 ЗК України у взаємозв`язку із положеннями Кодексу адміністративного судочинства і конституційним правом особи на судовий захист, свідчить про те, що відмова органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою може бути предметом судового оскарження, оскільки, фактично, створює перешкоди для подальшого позитивного вирішення питання на користь особи, яка замовила і розробила проект землеустрою всупереч відмові у наданні такого дозволу.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі №755/10947/17 сформовано наступну правову позицію: "Велика Палата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду".

З огляду на вказане, суд вважає, що при вирішенні справи суди першої та апеляційної інстанції повинні застосовувати останню правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Отже, наявність наказу про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є самостійною підставою/перешкодою для неможливості позитивного вирішення питання про затвердження проекту землеустрою.

Оскільки станом на день винесення спірного наказу відсутнє позитивне рішення щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою, а відтак наказ винесений відповідачем в межах повноважень, визначених законом.

Враховуючи вищезазначене, суд відхиляє доводи позивача щодо протиправності спірного наказу з зв`язку із розробкою проекту землеустрою за "мовчазною згодою" та з цього приводу зауважує, що "принцип мовчазної згоди", визначений статтями 118 та 123 ЗК України, передбачає виключно право громадянина замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та жодним чином не позбавляє його права на отримання від уповноваженого органу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу або відмови.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що спірний наказ прийнятий відповідачем у межах та у спосіб, визначений законом України, а тому відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

Щодо зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою та зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Згідно пунктом 23 частини 1 статті 4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

За правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 14.03.2017 року у справі №П/800/559/16, вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.

Позовна вимога про зобов`язання затвердити проект землеустрою є похідною від позовної вимоги щодо скасування спірного рішення.

Враховуючи висновок суду про відмову в задоволенні позову в частині визнання протиправним та скасування спірного рішення, позовна вимога про зобов`язання затвердити проект землеустрою також не підлягає задоволенню.

Не підлягає задоволенню і вимога позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, оскільки воно не носить зобов`язального характеру.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Судові витрати в справі відсутні.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру в Одеській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою від 30.07.2020 року з порушенням двотижневого строку, встановленого статтею 118 Земельного кодексу України.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 255КАС України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту.

Повний текст рішення складено та підписано 10.12.2020 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду О.С. Петренко