Справа № 183/1896/20 (2-а/183/145/20)
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 грудня 2020 року м. Дніпросправа № 183/1896/20 (2-а/183/145/20)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.08.2020 ( суддя першої інстанції Майна Г.Є.) в адміністративній справі №183/1896/20 (2-а/183/145/20) за позовом ОСОБА_1 до Поліцейського 3 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції рядовий поліції Редіна Ігоря Анатолійовича третя особа: Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови серії ЕАК №2293531 від 25 березня 2020 р. про притягнення до адміністративної відповідальності,-

ВСТАНОВИВ:

01 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області із адміністративним позовом до Поліцейського 3 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції рядовий поліції Редіна Ігоря Анатолійовича третя особа: Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕАК № 2293531 від 25 березня 2020 року про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксованого не в автоматичному режимі у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. за порушення ч. 2 ст. 122 КУпАП і стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.

В обґрунтування уточненого позову посилався на те, що 25 березня 2020 року поліцейським 3 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції рядовим поліції Редіним І. А. винесено постанову серії ЕАК № 2293531 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. У постанові зазначено про те, що він, нібито, 25 березня 2020 року о 10 год. 47 хв. на пр.-ті. Пушкіна, 43, у м. Дніпро, керуючи автомобілем AUDI Q7, д/н НОМЕР_1 , проїхав перехрестя на заборонений "червоний" сигнал світлофора, чим порушив п. 8.7.3 "е" ПДР, при цьому він здійснив проїзд перехрестя на "зелений" сигнал світлофору, однак відповідач не прийняв його пояснення до уваги та не з`ясував всіх обставин адміністративного правопорушення, порушив його права, установлені ст. 268 КУпАП, при складанні оскаржуваної постанови та фактично виніс її без дослідження доказів, а сама постанова не відповідає вимогам чинного законодавства.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.08.2020 позовні вимоги задоволено.

Постанову поліцейського 3 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції рядового поліції Редіна Ігоря Анатолійовича серії ЕАК № 2293531 від 25 березня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП скасувано, провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП закрито.

Стягнуто з Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 420,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500,00 грн.

Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції із таким судовим рішенням не погодився, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи своєї скарги, апелянт посилається на те, що під час винесення оскаржуваного рішення відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом та з огляду на встановлений факт скоєного правопорушення, обґрунтовано виніс постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час розгляду апеляційної скарги встановлено, що 25 березня 2020 року поліцейським 3 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції рядовим поліції Редіним І. А. винесено постанову серії ЕАК № 2293531 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП і накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.

Так в постанові зазначено, що ОСОБА_1 25 березня 2020 року о 10 год. 47 хв. на пр.-ті. Пушкіна, 43, у м. Дніпро, керуючи автомобілем AUDI Q7, д/н НОМЕР_1 , проїхав перехрестя на заборонений "червоний" сигнал світлофора, чим порушив п. 8.7.3 "е" ПДР порушення проїзду на заборонний червоний сигнал, або миготливий, або два червоних миготливих сигнали забор. рух (а.с. 31).

Правомірність та обґрунтованість вказаної постанови є предметом спору, який передано на вирішення суду.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Абзацом «є» пункту 8.7.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 10.10.2001 р. № 1306, встановлено, що поєднання червоного і жовтого сигналів забороняє рух і інформує про наступне вмикання зеленого сигналу.

Частиною 2 статті 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, и вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними доказами у розумінні статті 73 КАС України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Згідно зі статтею 31 Закону №580-VIII поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону №580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Відповідно до частини другої та третьої статті 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Судом вище встановлено, що оскаржена постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не містить інформації про здійснення будь-якої фіксації саме факту правопорушення, а містить лише відомості про здійснення фіксації на відеокамеру.

Тобто, в порушення частини третьої статті 283 КУпАП у постанові по справі про адміністративне правопорушення не зазначено відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото- або відеозапис правопорушення, та не вказано про те, чи взагалі таке фіксування проводилось.

Зважаючи на те, що зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтею 283 КУпАП, у такій постанові, зокрема, необхідно зазначити технічний засіб, яким здійснено фото- або відеозапис.

У разі відсутності в оскаржений постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис саме події порушення Правил дорожнього руху, наданий відповідачем відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Таке правозастосування узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 31.01.2019 р. в справі № 464/2309/17.

Інших доказів на підтвердження правомірності свого рішення відповідачем не надано.

Враховуючи викладене, суд погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність постанови.

Доводи апелянта про доведеність факту вчинення правопорушення відеозаписом спростовані приведеними вище висновками суду.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір у сумі 420 гривень 40 копійок, який підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції.

Крім того, у даній справі надавалася позивачу надавалась професійна правнича допомога адвокатом Колошиним Вадимом Петровичем (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 01 жовтня 1993 року № 66) на підставі договору про надання правничої допомоги від 25 березня 2020 року № б/н.

Згідно з актом прийняття-передачі наданих послуг від 31 березня 2020 року до договору про надання правової допомоги від 25 березня 2020 року № б/н, загальна тривалість часу, протягом якого здійснювалася правова допомога клієнту у формі надання послуг, становить 20 годин, загальна вартість наданих послуг 30 000 грн.

Оплата наданих послуг підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 03/20 від 31 березня 2018 року.

Розгляд цієї справи судом першої інстанції здійснено в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Адвокат позивача, Колошин В. П., не брав участі у судовому розгляді справи.

Відповідно до вимог ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, від учасника справи вимагається надання виключно доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, на надання відповідних послуг.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 здійснено висновок про те, що склад та розмір витрат на оплату правової допомоги входить до предмета доказування у справі.

Згідно із правовим висновком, що викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 12 травня 2020 року по справі № 904/4507/18, домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Відмовляючи у задоволенні заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу адвоката …, суди не врахували, що відповідна сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат, не навели доводів та доказів нерозумності цих витрат, їх неспівмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 15 травня 2020 року по справі № 910/5410/19, самі лише посилання на неспівмірність витрат та незгода із сумою понесених витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат.

Згідно із постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 06 березня 2019 року по справі № 922/1163/18, за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг. Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару. Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що з наданого позивачем акта приймання-передачі наданих послуг вбачається, що такі послуги, як отримання пояснень від клієнта та вивчення наданих документів, виїзд на місце, де було зафіксовано правопорушення, аналіз чинного законодавства, консультація клієнта, вивчення судової практики, підготовка позовної заяви та документів, необхідних для звернення до суду, пошук, залучення, надання методичних рекомендацій та консультування адвоката надавались загальною тривалістю 20 годин, однак з позовної заяви вбачається, що вона викладена на семи сторінках, до суду подано незначну кількість копій документів, що також свідчить про те, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу загальною тривалістю 20 годин, у розмірі 30 000 грн., є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг) та розміром адміністративного стягнення, накладеного оскаржуваною постановою у розмірі 425,00 грн.

Через це, а також тому, що у цій справі судові засідання не проводились, беручи до уваги незначну складність справи, необхідність «розумності» розміру витрат на професійну правничу допомогу та їх співмірності предмету позову та значенню справи для сторін, суд апеляційноїх інстанції погоджується, що до стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які мають бути понесені позивачем, 3500 гривень.

Доводи скаржника про те, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу не є співмірними зі складністю цієї справи, ціною позову та значенням спору для сторони, не містять жодного обґрунтування в контексті історії розгляду та вирішення саме цієї справи.

Крім того, суд касаційної інстанції зазначає, що вищенаведеними положеннями статті 134 КАС України регламентовано презумпцію правомірності заявлених стороною витрат на професійну правничу допомогу за умови їх документального підтвердження та можливість зменшення таких витрат судом, зокрема, у разі недотримання вимог процесуального законодавства щодо їх співмірності, виключно за клопотанням іншої сторони.

Однак апелянт, упродовж періоду з дня заявлення позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу в цій справі до ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваного рішення з таким клопотанням не звертався.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 243, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.08.2020 в адміністративній справі №183/1896/20 (2-а/183/145/20) залишити змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ч.3 ст.272 Кодексу адміністративного судочинства України касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2020 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва