Справа № 120/4924/20-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

10 грудня 2020 р. Справа № 120/4924/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
16.09.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 07.02.2019 його виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , однак відповідачем не виплачено грошову компенсацію за невикористану у 2015-2019 роках додаткову відпустку, як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 30.11.2018.

Вказав, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.12.2019 у справі № 120/3781/19-а, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані у 2015 - 2019 роках дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

27.02.2020 Військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача перераховано кошти в сумі 36003,42 грн.

Крім того, вказав, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21.02.2020 у справі №120/4308/19-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2020, Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 30.11.2018.

25.06.2020 Військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача перераховано кошти в сумі 4435,66 грн.

На переконання позивача, бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення з ним остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу частини, у період з 07.02.2019 року по 25.06.2020, дає йому право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2019 по 25.06.2020 включно.

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2019 по 25.06.2020 .

Ухвалою суду від 21.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

07.10.2020 відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує щодо задоволення адміністративного позову. Зокрема вказав, що позивач проходив військову службу, яку не можливо ототожнювати із трудовими відносинами, у зв`язку з чим, положення КЗпП України до даних правовідносин застосуванню не підлягають.

19.10.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній заперечував щодо доводів відповідача та просив задовольнити адміністративний позов.

21.10.2020 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що у випадку задоволення позовних вимог щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, потрібно також врахувати неспівмірність середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості та характером цієї заборгованості, а тому, справедливо буде визначити приблизний розмір середнього заробітку у сумі 6000 грн. У задоволенні адміністративного позову просив відмовити.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Підполковник ОСОБА_1 проходив дійсну військову службу на посаді офіцера відділу психологічного забезпечення управління морально-психологічного забезпечення Командування Повітряних Сил Збройних Сил України в складі Військовій частині НОМЕР_2 , яка перебуває на всіх видах забезпечення у Військовій частині НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 від 18.02.2019 року.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 № 23 від 04.02.2019 року (по стройовій частині) підполковника ОСОБА_1 звільненого наказом командувача № 16 від 11.01.2019 року з військової частини у відставку відповідно до п.2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «б» (за станом здоров`я).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 23 від 04.02.2019 року позивача виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення з 07.02.2019 року.

Під час виключення зі списків військової частини позивачу не проведено нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану у 2015-2019 роках додаткову відпустку, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 30.11.2018, що зумовило його звернення з адміністративними позовами до Вінницького окружного адміністративно суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.12.2019 у справі № 120/3781/19-а, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані у 2015 - 2019 роках дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

27.02.2020 Військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача перераховано кошти в сумі 36003,42 грн.

09.04.2020 Військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача компенсована сума прибуткового податку в сумі 8050,46 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21.02.2020 у справі №120/4308/19-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2020, Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 30.11.2018.

25.06.2020 Військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача перераховано кошти в сумі 4435,66 грн.

Вважаючи бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення з ним остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу частини, у період з 07.02.2019 по 25.06.2020 такою, що дає йому право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією із встановлених Державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.

Вищенаведене спростовує доводи відповідача про те, що норми трудового законодавства не застосовуються до спірних правовідносин.

В той же час, статтею 116 КЗпП України передбачено, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

В даному ж випадку, відповідачем не заперечується факт того, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено лише 20.05.2020, а тому, позивач, як наслідок, має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В той же час, визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд виходив із наступного.

Метою встановлення передбаченої нормами ст. 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

За обставин цієї справи судова палата вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Як вже зазначалося судом, основна мета покладення на роботодавця відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Так, суд враховує, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини з 07.02.2019.

В той же час, судом встановлено, що виплата грошової компенсації за невикористану у 2015-2019 додаткову відпустку, як учаснику бойовий дій Військовою частиною НОМЕР_1 проведена 27.02.2020 в сумі 36003,42 грн. Крім того 09.04.2020 компенсована сума прибуткового податку в сумі 8050,46 грн., а виплата індексації грошового забезпечення позивача Військовою частиною НОМЕР_1 проведена 25.06.2020 року в сумі 4435,66 грн.

Згідно наданої відповідачем довідкою-розрахунком про розмір грошового забезпечення позивача від 06.10.2020 року № 931, середньомісячний заробіток позивача за два останніх місяці перед звільненням з військової служби (грудень 2018 січень 2019 року) складає 38335,50 грн. (по місячно: 19167,75 грн.).

Отже, середньоденний заробіток позивача становить 618,31 грн. (38335,50 грн. (заробіток за два останніх місяці) : 62 календарний день (31 календарний день у грудні 2018 року + 31 календарний день у січні 2019 року)). Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 311009,93 грн. (618,31 грн. х 503 календарних днів).

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що співмірність розміру несвоєчасно виплаченої компенсації за не невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення в загальній сумі 48489,54 грн. ( 36003,42 грн. + 8050,46 грн. + 4435,66 грн.) та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 311009,93 грн., що значно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.

За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

У цій справі відповідно до довідки про фактично отримане грошове забезпечення позивача помісячно загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 453052,87 грн. (90,4%) та невиплачена сума компенсації за не невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення в загальній сумі 48489,54 грн. (9,6%), разом- 501542,41 гривень. Таким чином, сума невиплаченої індексації становить 9,6 % від всієї суми, яка підлягала виплаті позивачу.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно, становить 311009,93 грн гривень. Суд перевірив відповідний розрахунок відповідно до даних, які містяться у довідці про фактично отримане грошове забезпечення.

Суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 29856,95 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що є 9,6% від 311009,93 грн.

Такий висновок суду щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні узгоджується із висновком Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача щодо протиправності дій відповідача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити частково.

Розподіл судових витрат у відповідності до ст. 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.02.2019 по 25.06.2020 включно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.02.2019 по 25.06.2020 в сумі 29856,95 грн. (двадцять дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят шість гривень дев`яносто п`ять копійок)

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 );
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).
Рішення у повному обсязі складено: 10.12.2020 р.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна