Справа № 360/1292/20
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року справа №360/1292/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Ястребової Л.В., Компанієць І.Д., Сіваченка І.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року (головуючий суддя І інстанції - Ірметова О.В.), складене в повному обсязі 13 липня 2020 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, у справі № 360/1292/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу від 31 січня 2020 року № 482-сг, зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

27 березня 2020 року позивач, ОСОБА_1 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області в якому просив суд:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Луганській області від 31.01.2020 № 482-сг "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою";

2) зобов`язати Головного управління Держгеокадастру в Луганській області видати ОСОБА_1 наказ про дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території, яка заданими Державного земельного кадастру, враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області, орієнтованою площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства (а.с. 1-3).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року позовні вимоги задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 31 січня 2020 року № 482-сг «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою». Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29 грудня 2019 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га, розташованої за межами населених пунктів на території, яка за даними Державного земельного кадастру враховується у Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області кадастровий номер :18:007:0088 для ведення особистого селянського господарства, та про передачу земельної ділянки у власність, з прийняттям обґрунтованого рішення за наслідками розгляду цієї заяви. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 72-75).

Не погодившись із судовим рішенням Головне управління Держгеокадастру в Луганській області подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати вищевказане рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, що судом першоъ ынстанцыъ не взято до уваги той факт, що бажана земельна ділянка за даними державного земельного кадастру враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області - перебуває в оренді ПП ОСОБА_2 та станом на дату розгляду заяви позивача не здійснено державну реєстрацію припинення вказаного речового права.

При цьому вважає, що даний спір є приватно-правним (наявний спір про право між позивачем та третьою особою), не зважаючи на те, що відповідачем по справі є суб`єкт владних повноважень (а.с. 80-84).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 03 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою від 29 грудня 2019 року, в якій просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2 га у власність, із земель державної власності сільськогосподарського призначення, що розташовані за межами населених пунктів, на території яка за даними державного земельного кадастру враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :18:007:0088 з поділом та зміною виду цільового призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код КВЦПЗ 01.01) для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03) (а.с. 37).

До заяви були додані копія паспорту, копія ідентифікаційного номеру, графічні матеріали, копія посвідчення учасника бойових дій (а.с. 38-41).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 31 січня 2020 року № 482-сг "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території, яка за даними Державного земельного кадастру враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області, орієнтованою площею земельної ділянки 2,000 га із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, до моменту здійснення заходів щодо припинення іншого речового права відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (а.с. 36).

Позивач, вважаючи, що відповідач протиправно відмовив у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, звернувся до суду з цим позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Луганській області щодо відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою протиправними та скасував спірне рішення.

При цьому, порушене право позивача поновлено шляхом, зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання про надання такого дозволу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.

Щодо доводів апелянта про наявність ознак приватно-правного спору у даній справі, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 1 ч.1 ст. 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання не чинними адміністративних договорів; за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень".

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій.

З аналізу зазначених норм Закону вбачається, що предметом адміністративного процесуального права є взаємовідносини у сфері, що складаються у зв`язку з реалізацією зацікавленими особами права на судовий захист.

Особливістю цих відносин є те, що вони пов`язані із реалізацією прав, свобод та інтересів суб`єктів у сфері публічно - правових відносин і спрямовані на захист від порушень з боку публічної влади при здійсненні нею владних управлінських функцій.

Тобто, специфіку публічно - правового спору визначають: суб`єктивний склад, підстави виникнення цього спору і тісне пов`язане з цим питання визначення меж повноважень адміністративного суду.

Що стосується кола суб`єктів публічно - правового спору, то обов`язковим його учасником є суб`єкт публічного управління, який є виразником державних і суспільних інтересів, носієм публічної влади, має особливий правовий статус, тому що наділений владними управлінськими функціями щодо об`єктів управління.

Специфіка публічно - правового спору обумовлена, також, його підставою: він виникає у випадку порушення суб`єктом публічного управління суб`єктивних публічних прав та інтересів громадянина або організації.

Особливістю правовідносин, що розглядаються адміністративними судами, є їх публічно - правовий характер, пов`язаний із сферою реалізації публічної влади.

Суттєвою ознакою публічно - правового спору є участь у справі суб`єкту владних повноважень, який виконує владні управлінські функції відносно інших суб`єктів і його рішення є обов`язковими для виконання.

Тобто, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Відповідно до змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що спірним є наказ Головного управління Держгеокадастру в Луганській області від 31 січня 2020 року № 482-сг "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою".

Відповідач вважає, що спірні правовідносини мають розглядатись за нормами цивільного законодавства, оскільки цей спір є спором між позивачем та приватним підприємцем ОСОБА_2 .

Згідно з ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ст. 23 Цивільного процесуального кодексу України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що даний спір виник не є спором про цивільне право, предметом його є немайнова вимога позивача, зокрема, скасування наказу суб`єкта владних повноважень (при цьому цей наказ не стосується майнових правовідносин позивача з приватним підприємцем ОСОБА_2 ), а однією зі сторін у ньому виступає особа публічного права, відтак, спірні правовідносини регулюються виключно нормами адміністративного законодавства.

Щодо суті позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (п. «б» ч. 1 ст. 81 ЗК України)

Положеннями ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені зазначеною статтею.

Частиною сьомою статі 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 вказаного Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Отже, наведений у частині сьомій статті 118 Закону України перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним.

Таким чином, вказаною нормою передбачено два варіанти поведінки державного органу за результатами розгляду клопотання особи про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, а саме: 1) надати дозвіл або 2) надати мотивовану відмову у наданні дозволу.

Судами встановлено, що відмова у наданні позивачеві дозволу на розроблення проекту землеустрою, викладена в наказі Головного управління Держгеокадастру від 31 січня 2020 року № 482-сг, неможливістю надати дозвіл до моменту здійснення заходів щодо припинення іншого речового права відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Луганській області №1545-сг від 23 липня 2019 року, договір оренди землі від 19 квітня 2006 року, укладений між Марківською районною державною адміністрацією Луганської області та Приватним підприємцем ОСОБА_2 , який зареєстрований в Марківському реєстраційному офісі про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 квітня 2006 року за №40000079 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 листопада 2017 року номер запису про інше речове право 23466831, вважати припиненим у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 та відсутністю свідоцтва про право на спадщину щодо успадкування права оренди (а.с. 47)

Згідно з пунктом 2.2 вказного наказу, земельну ділянку загальною площею 55,5904 га кадастровий номер :18:007:0088, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за межами населених пунктів, на території, яка, за даними Державного земельного кадастру враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області обліковувати в землях запасу державної власності сільськогосподарського призначення шляхом внесення відповідних змін земельно-облікові документи.

У мотивувальній частині спірного рішення відповідач посилається на не здійснення заходів щодо припинення іншого речового права відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Однак такі підстави законом не передбачені, відтак, прийняття спірного наказу є незаконними.

При цьому, доказів на підтвердження того факту, що до відповідача, окрім позивача, звернулася також особа, яка відповідно до вимог Закону має переважне право на отримання у власність саме цієї земельної ділянки, відповідач до суду не надав, отже не довів обґрунтованість та законність відмови позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Отже, з огляду на встановлені обставини справи та наведені норми закону, якими регулюються спірні відносини, відповідач прийняв спірний наказ, який є необґрунтованим та невизначеним з огляду на відсутність підстав відмови зазначених в Земельному кодексі України.

Суд зауважує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Так, у рішенні від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Водночас у рішенні від 27.09.2010 року по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що зобов`язання відповідача розглянути заяву про надання дозволу не є втручанням в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, оскільки за такого підходу втрачається сенс у першій стадії земельно-правової процедури щодо звернення особи за отриманням дозволу та безпосередньо його отримання, тобто позбавляє цю дію її юридичного (правового) значення.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо необхідності скасування спірного рішення, як такого що прийнято за відсутності підстав для відмови у наданні дозволу, та необхідності зобов`язання повторно розглянути заяву позивача щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Луганській області - залишити без задоволення .

Рішення Луганського окружного адміністративного суду 13 липня 2020 року по справі № 360/1292/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 грудня 2020 року.

Судді Л.В. Ястребова

І.Д. Компанієць

І.В. Сіваченко