Справа № 380/5727/20
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/5727/20 пров. № А/857/13252/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

з участю секретаря Михальської М.Р.,

представника позивача Максимова А.О.,

представника відповідача Горбонос І.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції - Коморний О.І.,

час ухвалення рішення 29.09.2020 року,

місце ухвалення рішення м.Львів,

дата складання повного тексту рішення 29.09.2020 року,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач 1), Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі відповідач 2) про визнання неправомірним та скасувати рішення відповідача 1 № 254-20 від 25.06.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання відповідача 1 визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнання протиправними дій відповідача 2 в частині не роз`яснення позивачеві причин відмови, порядку оскарження Рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача 1 від 25.06.2020 року № 254-20 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано відповідача 1 визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач 1 оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що побоювання позивача щодо існування загрози його життю на батьківщині не є обґрунтованими, оскільки територія на якій він проживав на даний час звільнена, крім того у протоколі співбесіди останній зазначив, що його батьки та три брати на даний час проживають у Туреччині, оскільки у батька там свій бізнес, а ще один брат живе у Тернополі. Аналізом проведеної співбесіди, наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянської належності позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі Закон № 3671) через відсутність загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину. При цьому, ані заявник, ані його близькі родичі також не зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження, а саме насильницьких зникнень чи викрадень. Враховуючи наведене, відсутній взаємозв`язок між наявним збройним конфліктом в Сирії та можливим існуванням доведеної та обґрунтованої загрози життю, свободі або безпеці особи у разі її добровільного повернення. Ситуація в країні громадянської належності позивача не є підставою для надання йому додаткового захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на батьківщину. Більше того, позивач ніколи не приймав участі у політичній чи релігійній діяльності у країні походження, у демонстраціях проти президента та уряду Сирійської Арабської Республіки, не був членом жодних організацій (політичних, релігійних, військових, громадських, тощо). Позивач не навів фактів свого особистого переслідування в країні громадянської приналежності, до виїзду із Сирії не зазнавав переслідувань збоку державних чи недержавних органів.

Відтак, в результаті повторного аналізу матеріалів особової справи позивача було встановлено відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671.

Представник відповідача Державної міграційної служби України в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про час і місце слухання справи, і оскільки його явка в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, апеляційний розгляд справи проведено у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати з таких підстав.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та протоколах співбесід, не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирійській Арабській Республіці й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх помилковими з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дані про особу встановлено на підставі паспорта громадянина Сирійської Арабської Республіки № НОМЕР_1 , виданого 30.08.2017 року (місце видачі Посольство-Київ, дійсний до 29.08.2019 року).

11.10.2019 року позивач звернувся до відповідача 2 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення позивач зазначив неможливість повернення у країну громадянської приналежності Сирію у зв`язку з тим, що зараз там йде війна.

Судом встановлено наступні факти стосовно позивача.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у м. Алеппо, Сирійська Арабська Республіка, є громадянином Сирії, за національністю сирієць, за віросповіданням мусульманин. Сімейний стан не одружений, дітей не має. Рідна мова арабська, володіє англійською, вивчає українську мову.

За словами позивача, у нього є: мати ОСОБА_2 , домогосподарка, проживає в м. Анкара; батько ОСОБА_3 , має власний продуктовий магазин, проживає в м. Анкара. Також у заявника є чотири брати, троє з яких проживають в Туреччині, а брат ОСОБА_4 проживає в Тернополі.

У 2012 році родина заявника переїхала проживати в Об`єднані Арабські Емірати, у зв`язку з роботою батька, який працював імамом в мечеті. Після закінчення контракту по роботі батька його сім`я виїхала на проживання до Туреччини.

Позивач закінчив середню школу в ОАЕ, але можливості навчатися в університеті не мав, у зв`язку із високою оплатою за навчання. Батьком прийнято рішення відправи його з братом на навчання в Україну.

05.01.2017 року заявник вперше прилетів в Україну літаком з міста Шарджа (ОАЕ) у місто Київ з метою навчання в Тернопільському національному медичному університеті. Був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , виданою 03.03.2017 року з терміном дії до 30.03.2023 року, орган, що видав 6101. У період з 2017 року до 18.02.2019 року навчався у Тернопільському національному медичному університеті. Заявника та його брата відраховано із ВУЗу у зв`язку із відсутністю оплати за навчання.

З 2017 року позивач територію України не залишав. 11.10.2019 року звернувся до відповідача 2 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стверджуючи що повернутися до Сирії він не має можливості через громадянську війну, оскільки він з міста Алеппо, а це місто зруйноване війною. Також по всій країні панує загальне насильство, сирійські міста постійно бомбуються та атакуються кожного дня. Крім цього його можуть заарештувати та забрати служити в армію.

В Україні проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріалами особової справи підтверджено, що раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіальних органів ДМС позивач не звертався, станом на 28.11.2019 року не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу.

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит відповідача 2 та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням відповідача 1 № 254-20 від 25.06.2020 року відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за результатами розгляду особової справи № 2019LV0037 позивача.

Не погодившись із зазначеним рішенням позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом № 3671.

Відповідно до п.п. 1, 13 ст. 1 Закону № 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст. 5 Закону № 3671 визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч. 5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч. 1, 7 ст. 7 Закону № 3671, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 10 Закону № 3671 за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 8 зазначеного Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається від 27.04.2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п. 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Колегія суддів зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, у 2012 році родина заявника переїхала проживати в Об`єднані Арабські Емірати, у зв`язку з роботою батька, який працював імамом в мечеті. Після закінчення контракту по роботі батька його сім`я виїхала на проживання до Туреччини.

Позивач закінчив середню школу в ОАЕ, але можливості навчатися в університеті не мав, у зв`язку із високою оплатою за навчання. Батьком прийнято рішення відправи його з братом на навчання в Україну.

05.01.2017 року заявник вперше прилетів в Україну літаком з міста Шарджа (ОАЕ) у місто Київ з метою навчання в Тернопільському національному медичному університеті. Був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , виданою 03.03.2017 року з терміном дії до 30.03.2023 року, орган, що видав 6101. У період з 2017 року до 18.02.2019 року навчався у Тернопільському національному медичному університеті. Заявника та його брата відраховано із ВУЗу у зв`язку із відсутністю оплати за навчання.

З 2017 року позивач територію України не залишав. 11.10.2019 року звернувся до відповідача 2 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стверджуючи що повернутися до Сирії він не має можливості через громадянську війну.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів приймає до уваги доводи відповідача, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Відповідно до п. 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

Позивач, звертаючись до відповідача із заявою, вказав на побоювання повернутися до країни походження через ймовірність бути залученим до збройного конфлікту, проте відповідних доказів з цього приводу на виконання ч.7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не надав, до того ж, як встановлено судом першої інстанції, позивач не тікав із Сирійської Арабської Республіки від небезпеки, рятуючи своє життя, а добровільно покинув країну з метою навчання в ОАЕ, а згодом в Україні.

Згідно п. 167 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації об`єднаних націй у справах біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця) дезертирство, завжди і у всіх країнах, обов`язкова чи не обов`язкова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняється в залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування.

Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Колегія суддів зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тому колегія суддів вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що основною метою звернення позивача до Головного управління міграційної служби у Львівській області є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець".

При цьому, відповідно до п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Дана позиція узгоджується з правовим висновком висловленим Верховним Судом у постанові від 14.03.2018 року у справі № 820/1502/17.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв на підставі, в межах повноважень, з метою, якою таке повноваження надано, та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, своєчасно та з урахуванням всіх обставин справи, а відмова в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлена рішенням ДМС України від № 254-20 від 25.06.2020 , обумовлена наявністю підстав, та є такою, що винесена в межах чинного законодавства України.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, через що рішення суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 308,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 380/5727/20 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 10 грудня 2020 року