Справа № 520/12750/2020
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2020-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

10 грудня 2020 року № 520/12750/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Кухар М.Д.,

при секретарі судового засідання - Говтві Д.В.,

за участі:

представника позивача - Гордейчука В.В.,

представника відповідача - Фіщук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЕФ СИСТЕМ" (майдан Захисників України, буд. 7/8, оф. 75, м. Харків,61001, ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЕФ СИСТЕМ», звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області:

-від 20.08.2020 №2 за формою «Р», яким донараховано грошові зобов`язання з податку на додану вартість 8 120 574,00 грн., в тому числі за основним платежем - 5 413 716,00 грн., та штрафними санкціями - 2 706 858,00 грн.;

-від 20.08.2020 №2 за формою «В4», яким зменшено на 4 337 720,00 грн. розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду;

-від 20.08.2020 № 2 за формою «В1», яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку за червень 2020 року, у розмірі 23 682 847,00 грн. та накладено штраф 11 841 423,50 грн.;

-від 20.08.2020 №2 за формою «В 1», яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку за травень 2020 року, у розмірі 15 681 768,00 грн. та накладено штраф 7 840 882,0 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що податкові повідомлення-рішення прийняті необґрунтовано, відтак підлягають скасуванню у судовому порядку.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, з підстав викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, що були надані суду.

Представник відповідача в судовому засіданні у задоволенні позову просив суд відмовити з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що фахівцями Головного управління ДПС у Харківській області, на підставі направлень №80, №81 від 20.07.2020 року та наказів Головного управління ДПС у Харківській області № 22 від 17.07.2020 року, №2282 від 22.07.2020 року(а.с.60-61 том 1), проведена документальна позапланова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕФ СИСТЕМ».

За результатами проведення перевірки складено акт від 04.08.2020 року № 1101/20-40-04-02-08/43039282.

Згідно висновків акту перевіркою встановлені порушення:

норм п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 ПК України, ст. 1, ст. 2, ст. 3, ст. 4, ст. 8, ст. 9 Закону від 16.07.99 № 996-XIV та п. 2 Положення № 88 в частині ведення бухгалтерського та податкового обліку;

п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 ПК України, занижено суму податкових зобов`язань з ПДВ (р.1.1.р.9 декларації) за квітень 2020 року на суму ПДВ 4 115 718 грн.;

норм п.п. «а» п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, абзацу третього п. 198.6 ст. 198 ПК України, ТОВ «АЛЕФ СИСТЕМ» завищено суму податкового кредиту (р.10.1 декларації) на загальну суму ПДВ 45 000 329 грн., з них: за березень 2020 року на суму 23 697 171 грн.; за квітень 2020 року на суму 17 555 188 грн.; за травень 2020 року на суму 9 460 грн.; за червень 2019 року на суму 3 738 510 грн.

В результаті чого встановлено порушення:

п.200.1, п. 200.2 ПК України, заниження суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету (р.18 декларації) за результатами податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2020 року у сумі 5 413 716 грн.;

ст. 56, п. 200.1, підпункту «б» п. 200.4 ст. 200 ПК України, п. 4 розділу V Порядку № 21, завищення суми бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника податку у банку (р.20.2.1 декларації) у розмірі 39 364 611 грн., а саме: за травень 2020 року на 15 681 764 грн., за червень 2020 року на 23 682 847 грн.;

п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 ПК України завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (р.21) податкової декларації з податку на додану вартість за червень 2020 року на суму 4 337 720 грн.

На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом 20 серпня 2020 року прийняті податкові повідомлення-рішення:

№2 за формою «Р» , яким донараховано грошові зобов`язання з податку на додану вартість 8 120 574,00 грн., в тому числі за основним платежем - 5 413 716,00 грн., та штрафними санкціями - 2 706 858,00 грн.;

№2 за формою «В4», яким зменшено на 4 337 720,00 грн. розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду;

№ 2 за формою «В1», яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку за червень 2020 року, у розмірі 23 682 847,00 грн. та накладено штраф 11 841 423,50 грн.;

№2 за формою «В 1», яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку за травень 2020 року, у розмірі 15 681 768,00 грн. та накладено штраф 7 840 882,0 грн.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЕФ СИСТЕМ» звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Відповідно до положень пп. 14.1.36 п. 14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Приписами підпункту 14.1.181 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.

Відповідно до підпункту 14.1.156 статті Податкового кодексу України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Згідно підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку). Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Відповідно до положень пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України базою оподаткування податку на прибуток є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу.

Порядок формування податкового кредиту передбачений статтею 198 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Також, відповідно до п. 198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6. статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 200.1 ст. 200 ПК України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 Кодексу).

Перевіряючи правомірність віднесення позивачем сум по вищезазначеним господарським операціям до таких, які підлягають оподаткуванню та формування податкового кредиту ПДВ, суд дійшов висновку про наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що в перевіряємому періоді позивач мав господарські взаємовідносини із Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛАН ПІВДЕНЬ ТРЕЙД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАЯМІЛІДЕРГРУП».

Судом встановлено, що між позивачем (в якості покупця) та ТОВ «ВЕЛАН ПІВДЕНЬ ТРЕЙД (в якості постачальника) укладено ряд договорів: № ПШЕ 31/01/20-ВА від 03.03.2020 року, № ВПП-03/03/20-АВ від 03.03.2020 року, №ВПЯ-120320-АВ від 12.03.2020 року, № ВПК-16/03/20-АВ від 16.03.2020 року.

До вказаних вище договорів поставки між позивачем та ТОВ «ВЕЛАН ПІВДЕНЬ ТРЕЙД» укладені Додаткові угоди задля узгодження змін в пункті 3.4. таких договорів, згідно з якими факт здійснення поставки було вирішено засвідчити Актом прийому передачі товару або Видатковою накладною.

Відповідно до предмету вказаних вище договорів постачальник поставляє у власність покупцеві, а покупець приймає на умовах і протягом дії цього Договору продукцію, з якісними показниками, вказаними у Додатку до цього договору. Асортимент, номенклатура, кількість, якість, ціна, умови та строки поставки товару, місце прийому-передачі, строки оплату товару узгоджується сторонами шляхом вказування їх у Додатках на окремі партії товару, які поставляються згідно цього договору та становлять його невід`ємну частину.

Згідно договорів надані копії Додатків, якими сторонами були узгоджені кількість, якісні характеристики, вартість товару, що поставляється.

Також позивачем разом із письмовими поясненнями до суду по даній адміністративній справі були надані суду належним чином оформлені та завірені копії платіжних доручень, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних.

Позивачем надані копії податкових накладних на підтвердження сплати сум податку на додану вартість у складі ціни Товару, зазначеного у вищезазначених Додаткових угодах та Додатках до Договорів поставки продукції № ПШЕ 31/01/20-ВА від 31 січня 2020 року, № ВПП-03/03/20-АВ від 03 березня 2020 року, № ВПЯ-120320-АВ від 12 березня 2020 року, № ВПК-16/03/20-АВ від 16 березня 2020 року за відповідними господарськими операціями.

Між позивачем (в якості покупця) та ТОВ «МАЯМІЛІДЕРГРУП» (в якості постачальника) укладено ряд договорів: № ВПК-26/09/19-А від 26 вересня 2019 року, № ВПЯ-10/04/20-АМ від 10 квітня 2020 року.

Відповідно до предмету вказаних вище договорів постачальник поставляє у власність покупцеві, а покупець приймає на умовах і протягом дії цього Договору продукцію, з якісними показниками, вказаними у Додатку до цього договору. Асортимент, номенклатура, кількість, якість, ціна, умови та строки поставки товару, місце прийому-передачі, строки оплату товару узгоджується сторонами шляхом вказування їх у Додатках на окремі партії товару, які поставляються згідно цього договору та становлять його невід`ємну частину.

До вказаних договорів надані копії Додатків, якими сторонами були узгоджені кількість, якісні характеристики, вартість товару, що поставляється.

Позивачем разом із письмовими поясненнями до суду по даній адміністративній справі були надані суду належним чином оформлені та завірені копії платіжних доручень, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, а також копії податкових накладних на підтвердження сплати сум податку на додану вартість у складі ціни Товару, зазначеного у Додатках до Договорів поставки продукції № ВПК-26/09/19-А від 26 вересня 2019 року, № ВПЯ-10/04/20-АМ від 10 квітня 2020 року за відповідними господарськими операціями.

Позивачем для обґрунтування та доведеності факту реальності вказаних вище операцій з ТОВ «ВЕЛАН ПІВДЕНЬ ТРЕЙД» та ТОВ «МАЯМІЛІДЕРГРУП» були надані документи, що підтверджують ряд договірних відносин Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕФ СИСТЕМ» з іншими господарськими суб`єктами: ТОВ «НІКА ТРАНС ЛОГІСТИК»; ТОВ «ЄВТ ГРЕЙН»; ТОВ «СМТ ЮЖНИЙ ЛТД»; ТОВ «АГРО ТРЕЙД КОНСАЛТИНГ»; ТОВ «АПП-ГРУП»; ТОВ «УКРАТРАНСАГРО»; ТОВ «СМАРТ РЕЙЛ ЛОГІСТИКС»; ТОВ «ЛІВАЙН ТОРГ»; ТОВ «ТЕК «ЗЕКТЕР»; ТОВ «АПП-ГРУПП»; ТОВ «Данай-Транс-Сервіс» та інші.

На підтвердження подальшої реалізації позивачем надано до суду копії контрактів між позивачем та іноземними суб`єктами господарювання на підтвердження експорту продукції:

№ Р10647 від 17 квітня 2020 року з Компанією «ЛУЇДРЕЙФУС КОМПАНІ СУІС СА», організована і зареєстрована у Швейцарії на продаж зернових культур згідно підписаних та затверджених інвойсів;

№ Р10632 від 16 квітня 2020 року з Компанією «ЛУЇДРЕЙФУС КОМПАНІ СУІС СА», організована і зареєстрована у Швейцарії на продаж зернових культур згідно підписаних та затверджених інвойсів;

№ Р10550 від 31 березня 2020 року з Компанією «ЛУЇДРЕЙФУС КОМПАНІ СУІС СА», організована і зареєстрована у Швейцарії на продаж зернових культур згідно підписаних та затверджених інвойсів;

№ Р10551 від 31 березня 2020 року з Компанією «ЛУЇДРЕЙФУС КОМПАНІ СУІС СА», організована і зареєстрована у Швейцарії на продаж зернових культур згідно підписаних та затверджених інвойсів;

№ Р10619 від 13 квітня 2020 року з Компанією «ЛУЇДРЕЙФУС КОМПАНІ СУІС СА», організована і зареєстрована у Швейцарії на продаж зернових культур згідно підписаних та затверджених інвойсів;

№ Р10609 від 09 квітня 2020 року з Компанією «ЛУЇДРЕЙФУС КОМПАНІ СУІС СА», організована і зареєстрована у Швейцарії на продаж зернових культур згідно підписаних та затверджених інвойсів;

№162-Р-FB-20 від 10 квітня 2020 року з AL GHURAIR RESOURCES INTERNATIONAL LLC, ОАЕ на продаж зернових культур в кількості та по ціні, що були визначені у відповідному інвойсів;

№154-Р-FB-20 від 02 квітня 2020 року з AL GHURAIR RESOURCES INTERNATIONAL LLC, ОАЕ на продаж зернових культур в кількості та по ціні, що були визначені у відповідному інвойсів;

№ GSC-17/10/19-AS від 17 жовтня 2019 року з АГР ЕООД (Болгарія) про продаж зернових культур в кількості та по ціні, що обумовлені в підписаних сторонами Специфікаціях до такого контракту;

№ GSW-20/02/20-AS від 20 лютого 2020 року з АГР ЕООД (Болгарія) про продаж зернових культур в кількості та по ціні, що обумовлені в підписаних сторонами Специфікаціях до такого контракту;

№ GSB-12/03/20-AS від 12 березня 2020 року з АГР ЕООД (Болгарія) про продаж зернових культур в кількості та по ціні, що обумовлені в підписаних сторонами Специфікаціях до такого контракту.

Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛЕФ СИСТЕМ» надані відомості щодо наявних ресурсів, необхідних та достатніх для здійснення господарських операцій.

Відповідно до наданих документів зазначені договори виконано у повному обсязі.

Щодо платіжних доручень, які не прийняті податковим органом як доказ проведення платежу в зв`язку з відсутністю відмітки банку про проведення операції з де готівкового списання коштів з рахунку позивача, слід зазначити, що загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків визначені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджені постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 №22 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 р. за N 377/8976. Одним із платіжних інструментів, визначених цією Інструкцією, - є платіжне доручення.

На сьогоднішній день діють електронні платіжні системи, або системи електронних платежів , призначені для здійснення платіжних операцій у інтернеті. За допомогою платіжної системи можна здійснювати розрахунок за товари та послуги проектів і сервісів.

Згідно п 2.10 Інструкції Клієнт, виходячи з технічних можливостей своїх та обслуговуючого банку, може подавати до банку розрахункові документи як на паперових носіях, так і у вигляді електронних розрахункових документів, використовуючи системи дистанційного обслуговування. Спосіб подання клієнтом документів до банку передбачається в договорі банківського рахунку.

На банку, що обслуговує платника із застосуванням систем дистанційного обслуговування, лежить обов`язок перевірити відповідність номера рахунку платника і його коду, що зазначені в електронному розрахунковому документі, і приймати цей документ до виконання, лише якщо вони належать цьому платнику.

Юридичною підставою для роботи клієнта за допомогою систем дистанційного обслуговування і оброблення банком дистанційних розпоряджень клієнта є договір банківського рахунку. У договорі обов`язково мають обумовлюватися права, обов`язки та відповідальність сторін, порядок вирішення спорів у разі їх виникнення тощо. Системи типу "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк", "телефонний банкінг", "платіжний застосунок" та інші системи дистанційного обслуговування" на підставі дистанційних розпоряджень клієнта можуть виконувати функції надання інформаційних послуг згідно з переліком, що зазначений в договорі між банком та клієнтом, здійснення операцій за рахунком клієнта.

Вищевказаної інструкцією чітко визначено, що реквізити електронного розрахункового документа, що використовуються в системах "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк", визначаються договором між банком та клієнтом, але обов`язково цей документ має містити такі з них:

дату і номер; найменування, код платника та номер його рахунку; найменування, код одержувача та номер його рахунку; суму цифрами; призначення платежу; електронний (і) підпис (и) відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України; інші реквізити, які під час формування електронного розрахункового документа системою електронних платежів розміщуються в полі "Допоміжні реквізити".

Про обов`язковість заповнення графи «Проведено банком» в Інструкції нічого не зазначено.

Податковий орган, без дослідження умов договору безпідставно зробив висновки про недійсність платіжних доручень, виписаних ТОВ «Алеф Систем» згідно яких проведено перерахування коштів на ТОВ «ВЕЛАН ПІВДЕНЬ ТРЕЙД». Не у всіх банків сформоване платіжне доручення в електронному вигляді може містити дату проведення перерахування коштів постачальнику.

Натомість відсутність цієї дати на документі не є підставою вважати, що операція зі списання кошів з рахунку позивача не відбулась.

За таких обставин, висновки відповідача про не взяття до уваги платіжних доручень №1, №7, №24, №27, №31, №32, №33, №36, №49, №51, №52 на загальну суму 63 841 000,0 грн., згідно яких позивачем перераховані кошти постачальнику ТОВ «ВЕЛАН ПІВДЕНЬ ТРЕЙД» за поставлений товар є безпідставними.

Факт не перерахування коштів не підтверджені податковим органом жодними належними та допустимим доказами, в тому числі і тими, які можуть бути отримані відповідачем під час проведення перевірки шляхом надсилання відповідних запитів.

Відносно неврахування відповідачем платіжного доручення №250 від 16.04.2020 року згідно якого позивачем перераховано кошти в розмірі 1560,00 грн. в т.ч. ПДВ на ТОВ «НІКА ТРАНС ЛОГІСТИКА» з причин, що дане платіжне доручення не стосується податкової накладної № 260 від 31.03.2020, слід зазначити, що за результатами проведеного аналізу платежів встановлено, що саме це платіжне доручення пов`язується із податковою накладною № 260 від 31.03.2020 року.

Під час співставлення реквізитів вказаної податкової накладної та змісту платіжного доручення №250 від 16.04.2020 року встановлено, що назва послуги, загальний обсяг наданих послуг, її вартість, та сума ПДВ є ідентичними.

Податковий орган неприйняття платіжного доручення обґрунтовує тим, що в рахунку на оплату вказано інший номер податкової накладної. Наведені висновки не підтверджуються документально, а тим більше рахунок на оплату це не є первинний документ, на підставі якого формуються дані бухгалтерського та податкового обліку. Крім того, в листі ДФС від 14.11.2017 № 2608/О/99-99-13-01-02-14/ІПК податковий орган стверджує, що рахунок за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа. Він не фіксує господарських операцій, розпоряджень або дозволів на проведення господарської операції. На думку ДФС, рахунок має інформаційний характер, адже передбачає лише виставлення покупцям певних сум до сплати за поставлені (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги. Факт отримання товарів (послуг) слід підтверджувати видатковою накладною постачальника або актом приймання-передачі виконаних робіт (послуг).

Щодо податкового повідомлення-рішення від 20.08.2020 №2, яким донараховано грошові зобов`язання з податку на додану вартість 8 120 574,00 грн. , в тому числі за основним платежем 5 413 716,00 грн., та штрафними санкціями 2 706 858,00 грн. слід зазначити, що основна сума грошового зобов`язання в розмірі 5 413 713,00 грн., не має свого конкретного підтвердження в акті перевірки щодо її обчислення. Акт не містить конкретного розрахунку суми донарахування грошового зобов`язання та з яких сум вона складається.

З акту перевірки вбачається, що частину донарахованої суми з грошового зобов`язання з ПДВ складають суми ПДВ, на які позивачем сформовані податкові зобов`язання по взаємовідносинах між ТОВ «Алеф Систем» та ТОВ «А-ТРАСТ» з реалізації позивачем с/г продукції. Дані операції були здійснені в квітні 2020 року про що свідчать досліджені під час перевірки договір поставки, видаткові та податкові накладні тощо.

В контексті наказу на перевірку № 2273 від 17.07.2020 року дані взаємовідносини не могли бути предметом дослідження даної перевірки в зв`язку з тим, що наказом перевірки не охоплювався цей період перевірки.

Актом перевірки встановлено, що між ТОВ «АЛЕФ СИСТЕМ» (в якості постачальника) та ТОВ «А-ТРАСТ» (в якості покупця) укладено наступні договори: договір поставки сільськогосподарської продукції №24/04-1 від 24.04.2020 року, згідно якого та додатку до нього №ПШЕ 24/04/20-Е від 24.04.2020 року сторони домовилися про поставку пшениці 2-го, 3-го та 4-го класу українського походження, врожаю 2019 року у загальній кількості 3 741 ,54 метричних тон на загальну суму 20 429 094,82 грн. з ПДВ. Поставка здійснюється на умовах ЕХW-Термінал - за адресою ТОВ «АП Груп». Поставка товару згідно договору повинна бути здійснена з 24.04.2020 по 31.05.2020 року (включно).

Крім того, між вищевказаними сторонами укладено договір поставки сільськогосподарської продукції №27/04-1 від 27.04.2020 року (місце укладення - м. Маріуполь. Згідно даного договору та додатку до нього №ПШЕ 27/04/20-Е від 27.04.2020 року до договору поставки сільськогосподарської продукції №27/04-1 від 27.04.2020 року сторони домовилися про поставку пшениці 2-го, 3-го та 4-го класу українського походження врожаю 2019 року у загальній кількості 1510,0 метричних тон на загальну суму 9 025 840,65 грн. з ПДВ. Змінами до договору сторонами договору було уточнено об`єми поставки. За умовами договору, Постачальник поставляє продукцію партіями на умовах EXW-м. Маріуполь, проспект адмірала Луніна, 2, ТОВ «Укртрансагро».

На виконання умов вищевказаних договорів, ТОВ «Алеф Систем» поставило в квітні 2020 року с/г продукцію, що підтверджується складеними видатковими накладними, податковими накладними, ТТН та не заперечується відповідачем під час проведення перевірки. На загальні об`єми поставки 27.04.2020 року та 27.04.2020 року виписано податкові накладні на суму 44 936 218,85 грн., в т.ч. ПДВ 7 489 369,81 грн., які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідач вважає, що ТОВ «Алеф Систем» занижено податкове зобов`язання за квітень на суму 4 115 717,80 грн., позаяк в податковій декларації за квітень відображено частково суми ПДВ по зареєстрованих податкових накладних, виписаних за 24.04.2020 року на суму ПДВ 3 373 652,04 грн. Реєстрація податкових накладних, виписаних 27.04.2020 року здійснена в іншому звітному періоді.

Проте, податкові накладні виписані позивачем 27.04.2020 року були відображені в декларації за липень по факту їх реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних відбулася в липні 2020 року.

Однак, контролюючий орган в акті перевірки посилається на п.5 Додатку до договору та не беруться до уваги внесені зміни до п. 3.3, 3.4 Договору №27/04-1 від 27.04.2020 року щодо визначення дати відвантаження товару

Зокрема, сторонами договірних відносин визначено, що відвантаженням товару, є комплекс дій, що включають в себе передачу товару від постачальника до покупця по місця передачі, його завантаження, виписування видаткової накладної, складання податкової накладної, а також її реєстрація. При цьому ці дії виконуються одночасно та перебувають в одному сегменті, які взаємопов`язані між собою та спричиняють для сторін певні правові наслідки, в тому числі і податкові.

Таке погодження між сторонами термінів щодо відвантаження товару та визначення жати відвантаження запроваджено для уникнення непорозумінь та будь яких довільних трактувань у випадку коли не співпадають дата навантаження товару, дата вивезення товару а межі складу, дата складання документів, дата передачі підтверджуючих документів покупцю, дата виписування податкової накладної, дата реєстрації податкової накладної. Тому сторонами вирішено між собою узгодити, що датою відвантаження товару, яка буде остаточною у завершеному циклі здійснення господарської операції та її оформлення, яка відображатиметься в даних бухгалтерського та податкового обліку. Такою датою вважатиметься дата реєстрації податкової накладної в ЄРПН, яке надає право покупцю включити дану суму до податкового кредиту, та з якої починатиметься відлік терміну на проведення оплати товару Покупцем за придбаний товар.

Таким чином, за наявності в договорі чітко визначених умов поставки, та дати відвантаження товару, яка не суперечить вимогам п. 187.1 ст.187 Податкового кодексу України, а навпаки є деталізованої і конкретизованою сторонами зобов`язальних відносин, датою відвантаження товару для Постачальника вважатиметься дата реєстрації податкових накладних виписаних 27.04.2020 року №1000, №1001, №1002, №1050 в Реєстрі податкових накладних 02.07.2020 року, що підтверджується квитанціями, долученими до матеріалів справи до кожної із вказаної накладної, та не заперечується в акті перевірки.

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 Кодексу: «Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в раз відсутності такої дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку.

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. ...».

Враховуючи вищенаведене, та згідно Порядку №21 відображенню в податковій декларації з ПДВ за липень 2020 року підлягають операції з відвантаження товару, які остаточно відбулись в цей період.

Відтак, ТОВ «Алеф Систем» відобразило в декларації за липень 2020 року ті податкові накладні, які виписані в квітні, однак пройшли остаточну реєстрацію, а відтак завершили факт виконання поставки товару на ТОВ «А-ТРАСТ» - в липні 2020 року.

Таким чином, висновки податкового органу про заниження податкового зобов`язання з ПДВ в квітні 2020 року, суперечать діючому податковому законодавству та не підтверджуються долученими до матеріалів справи документами. Як наслідок цього податкове повідомлення - рішення від 20.08.2020 №2 є таким що прийнято безпідставно та підлягає скасуванню.

Вказані обставини вплинули на незаконне прийняття податкового повідомлення-рішення від 20.08.2020 №2 за формою «В4», яким зменшено на 4 337 720,00 грн. розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за червень 2020 року. Натомість, акт перевірки всупереч вимогам Порядку №727 не містить деталізації сум, які увійшли до загальної суми зменшення від`ємного значення ДПВ за червень.

Відповідно до п.п. 14.1.36 п. 14.1. ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Пунктом 44.1 ст. 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV (далі по тексту - Закон України №996-XIV) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

З урахуванням п. 2 ст. 3 Закону України №996-XIV фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до п.1 та п. 2 ст. 9 Закону України №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Згідно з п. 2.1 та п.2.4 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з приписами ПК України.

Усі первинні документи відповідають вимогам законодавства та не містять явних дефектів форми і змісту.

Слід зазначити, що наявність деяких помилок чи неточностей у їх оформленні, зокрема відсутність прізвища особи-одержувача у видатковій накладній, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися), а певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер.

Вказаний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 12.06.2018 у справі № 826/11879/13-а і враховано судом при вирішенні даної справи.

Верховний Суд у постанові від 17.04.2018 у справі № 816/1587/17 вказав, що товарно-транспортна накладна не є документом, що підтверджує факт придбання або продажу товарно-матеріальних цінностей, наявність або відсутність товарно-транспортних накладних та недоліки у їх оформленні не є підставою для висновків про безтоварність господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у зобов`язаннях платника податків. Крім того, товарно-транспортні накладні є доказом факту перевезення (переміщення) товару, натомість факт передання товару та, відповідно, набуття права власності на нього має підтверджуватись видатковою накладною.

Згідно висновків викладених в постанові Верховного суду від 12.06.2018 у справі №826/11879/13-а наявність транспортних документів на перевезення товарно-матеріальних цінностей за наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та на додану вартість не є визначальними при оподаткуванні операцій за договором поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення. Крім того, товарно-транспортні накладні є доказом факту перевезення (переміщення) товару, натомість факт передання товару та, відповідно, набуття права власності на нього має підтверджуватись видатковою накладною.

Чинне законодавство не ставить в залежність право платника податків на податковий кредит від дотримання правил перевезення та приймання товарів, які не є документами з питань оподаткування і не можуть регламентувати виключний порядок документування в податковому обліку податкового кредиту.

Предметом податкової перевірки були господарські операції щодо поставки товарно-матеріальних цінностей, у яких ТОВ «Алеф Систем» виступав покупцем, і обов`язок щодо поставки с/г продукції згідно укладених договорів лежав на постачальнику.

Наявними в матеріалах справи видатковими накладними підтверджується в повному обсязі факт передання товару від постачальника до покупця.

Таким чином, відсутність вказаних документів або допущені в них помилки не є доказом безтоварності господарських операцій.

Суд зазначає, що на момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його контрагент був належним чином зареєстрований як юридична особа та установчі документи недійсними в судовому поряду не визнавались.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 204 Цивільного кодексу України та статтею 207 Господарського кодексу України закріплено принцип презумпції правомірності правочину, згідно якого будь-який правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Контролюючим органом не надано до матеріалів справи доказів на підтвердження того, що позивач діяв без належної обачності та обережності та, що йому було відомо про порушення, які допускали його контрагенти або, що єдиною метою здійснення господарських операцій було одержання необґрунтованої вигоди.

Стосовно посилання відповідача на неможливість встановлення ганцюга походження товару, який був придбаний позивачем, оскільки за постачальниками позивача не прослідковується придбання відповідних товарів, а відтак операція з позивачем є безтоварна.

Вищезазначені обставини не є беззаперечним доказом відсутності у контрагента позивача зазначеного товару.

Податковим органом не надано доказів перевірки зазначеного контрагента та дотримання ним податкового законодавства в частині декларування наявного товару. При цьому вищенаведені норми так само, як і інші норми податкового законодавства, не ставлять у залежність право платника податків на податковий кредит від дотримання податкової дисципліни його контрагентом, якщо цей платник мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Одне тільки порушення постачальником товару (робіт, послуг) вимог податкового законодавства не може бути підставою для висновку про порушення іншим платником податків - покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та валових витрат за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність останнього щодо протиправної податкової поведінки контрагента та про злагодженість дій між ними.

Суд зазначає наступне, що належними та допустимими в розумінні ст. 124 Конституції України, ст. 73, 74 КАС України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі, або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином, або рішення суду про визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" позивач та контрагент позивача є окремими суб`єктами права зі статусом юридичної особи.

Статтею 61 Конституції України встановлено, що юридична відповідальність має індивідуальний характер.

Необхідно враховувати, жодною нормою законодавства України не передбачається обов`язку платника податку - одержувача товару (послуг) - вимагати від контрагента-постачальника будь-яких відомостей щодо повноти сплати ним податків за окремою операцією придбання товарів, відомостей щодо третіх осіб (постачальників у ланцюгу), перевіряти додержання чи порушення ним законодавчих приписів, а також наявність у цього контрагента умов для належного здійснення господарської діяльності, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, а також від господарських та виробничих можливостей контрагента.

Межі юридичної відповідальності кожного платника податку на додану вартість, яка відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб`єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.

Отже, позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Такий підхід узгоджується також з судовою практикою Європейського Суду з прав людини.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, свідчить про те, якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти України"). Також, слід врахувати позицію Європейського суду з прав людини у справі "БУЛВЕС АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Отже, подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Отже, доводи податкового органу щодо відсутності реального характеру господарських операцій позивача та постачальниками не можуть бути підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень, зважаючи на те, що вони ґрунтуються виключно на припущеннях, які в свою чергу базуються на узагальненій податковій інформації без дослідження первинних документів позивача.

Враховуючи, що реальність господарських операцій позивача з контрагентами повністю підтверджена належними первинними документами, а отже позивач має право на відображення цих господарських операцій у податковому обліку при визначенні об`єкту оподаткування податком на додану вартість, зокрема, формування податкового кредиту.

Суд вважає, що фактичне виконання своїх зобов`язань за договорами здійснено як позивачем, так і його контрагентом, та підтверджено належним чином оформленими первинними документами.

При цьому, суб`єктом владних повноважень не викладено жодних належних та допустимих доказів про відсутність фактичного виконання позивачем господарських операцій за спірними правочинами, про наявність взаємопов`язаності позивача та контрагентів позивача, про несумісність предмету спірних правочинів з напрямом господарської діяльності позивача, про відсутність розумних економічних або інших причин (ділової мети) придбання послуг у контрагента, що зумовлює необґрунтованість висновку суб`єкта владних повноважень про невідповідність закону вчинених за ним господарських операцій.

Таким чином, з урахуванням вище викладеного позивачем податкове законодавство порушено не було.

Суд зазначає, що право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу із поданням учасником процесу нових доказів, що у протилежному випадку є обмеження судом предмету дослідження та призведе до неповноти дослідження й порушення справедливого судового розгляду.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 12.11.2018 року у справі № 806/434/16, від 24.01.2019 року у справі № 820/12113/15, від 12.02.2019 року у справі № 820/6512/16.

Відповідно до п. 44.6 ст. 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам органу державної податкової служби, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Отже, обов`язок контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі первинних документів кореспондується з обов`язком платника податків зберігати такі первинні документи та надавати їх при перевірці контролюючими органами.

Водночас, слід зазначити, що положення ст. ст. 9, 77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язують суд вжити заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, всебічно, повно та об`єктивно оцінити наявні у справі докази тощо.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд не може обмежити право платника довести в судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки. Право надавати заперечення щодо висновків органу державної фіскальної служби та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

В свою чергу, контролюючий орган в такому випадку повинен навести переконливі доводи і надати докази на їх підтвердження, які спростовують факти господарських операцій, на підтвердження реальності яких позивач надає нові докази, які не були надані під час перевірки, або що такі документи містять неповні, недостовірні та/або суперечливі відомості.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №826/7704/16.

Суд зазначає, що згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Однак, відповідач таких доводів і доказів не надав, посилаючись лише на неможливість врахування судом документів, які не були надані контролюючому органу під час проведення перевірки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваних рішень.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6-9, 139, 242 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЕФ СИСТЕМ" (майдан Захисників України, буд. 7/8, оф. 75, м. Харків, 61001, ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області:

від 20.08.2020 №2 за формою Р, яким донараховано грошові зобов`язання з податку на додану вартість 8 120 574,00 грн., в тому числі за основним платежем - 5 413 716,0 грн., та штрафними санкціями - 2 706 858,0 грн.;

від 20.08.2020 №2 за формою В4, яким зменшено на 4 337 720,0 грн. розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду;

від 20.08.2020 №2 за формою В1, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку за червень 2020 року, у розмірі 23 682 847,0 грн. та накладено штраф 11 841 423,50 грн.;

від 20.08.2020 №2 за формою В 1, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку за травень 2020 року, у розмірі 15 681 768,0 грн. та накладено штраф 7 840 882,0 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЕФ СИСТЕМ" (майдан Захисників України, буд. 7/8, оф. 75, м. Харків,61001, ) суму сплаченого судового збору у розмірі 21020,0 грн. (двадцять одна тисяча двадцять гривень).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Скарга може бути подана у порядку ч.1 ст.297 КАС України безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 14 грудня 2020 року.

Суддя Кухар М.Д.