Справа № 420/10167/20
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2020-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

06.10.2020 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відділу з питань перерахунку пенсій № 7 Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06.05.2020 року № 157, згідно з яким ОСОБА_1 , відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 період роботи на посадах в органах державної податкової служби Одеської області з 29.09.1994 року по 24.07.2006 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII з 14.02.2020 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він розпочав свою трудову діяльність з 12.06.1972 року. У період з 31.10.1981 року по 16.05.1983 року проходив військову службу в рядах Радянської Армії. 01.06.1993 року позивач був призначений начальником відділу податкових розслідувань державної податкової інспекції Міністерства фінансів України по Великомихайлівському районі. Перебуваючи на службі в органах державної податкової служби, відповідно до статті 17 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ, 01.06.1994 року позивач прийняв Присягу державного службовця, про що здійснено відповідний запис в трудовій книжці. Згідно записів трудової книжки позивача з 29.09.1994 року по 24.07.2006 року останній працював на посадах в органах державної податкової служби Одеської області. В цей період позивачу були присвоєні спеціальні звання - інспектор податкової служби І рангу, радник податкової служби III рангу, про що здійснені відповідні записи в трудовій книжці. З 25.08.2006 року по 20.08.2007 року ОСОБА_1 перебував на обліку у Великомихайлівському районному центрі зайнятості та отримував виплати допомоги по безробіттю. З 27.05.2008 року по 12.02.2020 року позивач працював на різних посадах у різних структурних підрозділах Великомихайлівської районної державної адміністрації Одеської області.

У позові вказано, що з 02.01.2017 року позивач є пенсіонером за віком на загальних підставах, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 15.02.2017 року. Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачу виповнилося 63 роки. 14.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Великомихайлівського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону № 3723- XII, надавши необхідні документи. Проте, рішенням відділу з питань перерахунку пенсій № 7 Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06.05.2020 року № 157 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII, через те, що його стаж державної служби, на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» № 889-УІІІ, тобто станом на 01.05.2016 року, становить 9 років 03 місяці 10 днів, тому право на призначення відповідної пенсії відсутнє. Також в даному рішенні зазначено, що до стажу на посадах державної служби не враховано час роботи з 29.09.1994 по 24.07.2006 в зв`язку з присвоєнням спеціального звання «Інспектор податкової служби» та «Радник податкової служби», оскільки ці посади не належать до категорії посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII. 26.05.2020 року позивач не погодившись з рішенням від 06.05.2020 року № 157 звернувся зі скаргою до Голови правління Пенсійного Фонду України за результатами розгляду якої отримав лист Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного Фонду України від 23.06.2020 щодо відсутності підстав для призначення пенсії через відсутність 10 років стажу на посадах державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII.

ОСОБА_1 вважає, що рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ є протиправним, не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості чим порушує права позивача і таким, що підлягає скасуванню, оскільки позивач, на час звернення до відповідача, досяг віку у 63 роки, має стаж державної служби більше 25 років та на час досягнення зазначеного віку працював на посаді державного службовця, а також має страховий стаж, який складає 44 роки 09 місяців 17 днів, а отже набув право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ.

Ухвалою суду від 12.10.2020 року відкрито провадження по справі.

Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст.262 КАС України.

Вказаною ухвалою судом, зокрема, зобов`язано відповідача надати до суду належним чином засвідчені копії документів, які слугували підставою для прийняття рішення від 06.05.2020 року № 157.

30.10.2020 (вх. № 45701/20) від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вважає вимоги, викладені у позовній заяві не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У позивача був відсутній необхідний стаж державної служби у розмірі 10 років на момент подання заяви про переведення на пенсію за Законом України «Про державну службу», а тому Управлінням правомірно було прийнято рішення про відмову. Позивачу не був зарахований до стажу державної служби період його роботи з 29.09.1994 по 24.07.2006 у зв`язку з присвоєнням спеціального звання "Інспектор податкової служби 1 рангу " та персональне звання "Радник податкової служби 3 рангу ",оскільки ці посади не належать до категорії посад державної служби, визначеному в статті 25 Закону № 3723 -XII.

У відзиві вказано, що до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до Закону №889 зараховуються лише періоди роботи на посадах, віднесених до відповідних посад державних службовців. Згідно зі статтею 15 Закону України від 04.12.1990 №509-ХІІ "Про державну податкову службу в Україні", посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються спеціальні звання. Положення про спеціальні звання та порядок їх присвоєння, розмір надбавок за звання затверджувались Кабінетом Міністрів України (постанова Кабінету Міністрів України від 05.10.1992 №559 "Питання державної податкової служби в Україні" від 22.02.1999 № 258 "Про затвердження Положення про спеціальні звання посадових осіб органів державної податкової служби" , від 22,09.2004 №1234 " Про спеціальні звання посадових осіб органів державної податкової служби" ,від 19.12.2012 №1169 "Питання присвоєння спеціальних звань посадовим особам органів державної податкової служби",від 23.10.2013 № 839 "Про спеціальні звання посадових осіб органів доходів і зборів"). Водночас, згідно з розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.09.1997 №503-р "Про віднесення посад працівників місцевих державних податкових адміністрацій до відповідних категорій посад державних службовців", яке з 06.08.2016 втратило чинність на підставі постанови КМУ від 22.07.2016 №465 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України" було віднесено до 4-7 категорій посад державних службовців відповідні посади в місцевих державних податкових адміністраціях. Відтак, періоди посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання, не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

Як стверджує відповідач, враховуючи те, що посади в органах податкової служби ст. 25 Закону України "Про державну службу № 3723 -XII не передбачені, і позивачу було присвоєно, як посадовій особі державної податкової служби, персональне звання служби "Інспектор податкової служби 1 рангу" та персональне звання "Радник податкової служби 3 рангу", підстав для зарахування до стажу державної служби періоду з 29.09.1994 по 24.07.2006 в податковій службі не вбачається.

Так, зазначено у відзиві, загальний стаж роботи позивача на посадах державних службовців станом на 01.05.2016 становить 9 років 03 місяці 10 днів та Управлінням було прийнято рішення про відмову в переведенні на пенсію по державній службі відповідно до Закону № 889 у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи на посадах державних службовців у сумі 10 років.

Зважаючи на вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

12.11.2020 року (вх.№47989/20) від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

24.11.2020 року (вх.№49800/20) від представника відповідача до суду надіцшли заперечення.

Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.1 ст.120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

З урахуванням положень ч.1 ст.120, ч.6 ст.120 КАС України, ст.258 КАС України, дана адміністративна справа вирішується судом у межах строку, визначеного ст. 258 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

ОСОБА_1 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.03.2003 та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області.

У зв`язку із досягнення 62 річного віку 14.02.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії державного службовця.

Вказана заява зареєстрована відповідачем за №157.

За результатами розгляду вказаної заяви, 06.05.2020 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення №157 про відмову у призначенні пенсії позивачу (а.с.31).

Вказане рішення обґрунтоване тим, що страховий стаж роботи позивача складає 44 роки 9 місяців 17 днів, в тому числі, стаж державної служби, на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» № 889-VІІІ (на 01.05.2016 року), становить 9 років 03 місяці 10 днів.

У рішенні вказано, що до стажу на посадах державної служби не враховано час роботи з 29.09.1994 по 24.07.2006 в зв`язку з присвоєнням спеціального звання «Інспектор податкової служби» та «Радник податкової служби», оскільки ці посади не належать до категорії посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII.

26.05.2020 року позивач не погодившись з рішенням від 06.05.2020 року № 157, звернувся зі скаргою до Голови правління Пенсійного Фонду України (а.с.33-34) за результатами розгляду якої отримав лист Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного Фонду України від 23.06.2020 року щодо відсутності підстав для призначення пенсії через відсутність 10 років стажу на посадах державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII (а.с.35-36).

Вважаючи рішення від 06.05.2020 року № 157 протиправним, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Верховна Рада України прийняла Закон України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015, який набув чинності 01.05.2016 (далі - Закон № 889-VIII), який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Підпунктом 1 пункту 2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Згідно з частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 (далі - Закон № 3723-XII) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у державних службовців, які на день набрання чинності Законом № 889-VIII займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, та осіб, які на день набрання чинності Законом № 889-VIII мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Абзацом першим частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що Мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі зменшується на розмір зазначеної пенсії.

Тобто, до 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016 відповідно до ст. 90 Закону № 889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Пунктом 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Пунктом 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, розділом XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу державної служби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

У той же час для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, статтею 37 Закону № 3723-ХІІ передбачено додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ і пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII, а саме вимог щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Отже, після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VIII, та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Аналогічна правова позиція щодо застосування вищезазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 569/350/17, від 03.07.2018 у справі № 586/965/16-а та від 10.07.2018 у справі № 591/6970/16-а.

Суд також зазначає, що стаж державної служби за періоди роботи до 01.05.2016 обчислюється згідно із законодавством, яке діяло раніше, і на тих умовах і в порядку, що були ним передбачені (п. 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII).

Стаж державної служби до 01.05.2016 обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 283 від 03.05.1994 (далі - Порядок № 283), та додатка до нього.

Окрім цього періоди роботи (служби), які зараховувалися до стажу державної служби, були передбачені низкою законодавчих актів, зокрема Методикою щодо зарахування (включення) до стажу державної служби періодів роботи (служби) колишніх працівників і осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою спільним наказом Головдержслужби та Мінпраці № 270/551 від 12.10.2007, і постановою Правління Пенсійного фонду України № 18-10 від 12.10.2007.

Із змісту спірного рішення вбачається, що єдиною підставою для відмови позивачу у переході на інший вид пенсії (у переведенні на пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу») є недостатність стажу державної служби через незарахування певних періодів роботи позивачки до державної служби.

Так, відповідачем не зараховано період роботи позивачки з 29.09.1994 року по 24.06.2006 року в органах державної податкової служби в зв`язку з присвоєнням спеціального звання «Інспектор податкової служби» та «Радник податкової служби», оскільки ці посади не належать до категорії посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII.

Згідно з відомостями трудової книжки серії ОСОБА_1 від 01.09.1972 року судом встановлено, що позивач розпочав свою трудову діяльність з 12.06.1972 року.

У період з 31.10.1981 року по 16.05.1983 року ОСОБА_1 проходив військову службу в рядах Радянської Армії.

01.06.1993 року позивач був призначений начальником відділу податкових розслідувань державної податкової інспекції Міністерства фінансів України по Великомихайлівському районі.

Перебуваючи на службі в органах державної податкової служби, відповідно до статті 17 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ, 01.06.1994 року позивач прийняв Присягу державного службовця, про що здійснено відповідний запис в трудовій книжці.

Згідно записів трудової книжки позивача, з 29.09.1994 року по 24.07.2006 року останній працював на посадах в органах державної податкової служби Одеської області.

Відомостями трудової книжки позивача також підтверджено, що ОСОБА_1 присвоєно 29.09.1994 персональне звання інспектора податкової служби І рангу.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону 889-VIII регламентовано, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Отже, стаж державної служби за періоди роботи до 01.05.2016 обчислюється відповідно до законодавства, що діяло раніше, та на тих умовах і в порядку, що були ними передбачені.

Як зазначалося вище, стаж державної служби до набрання чинності Законом № 889-VIII обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 283 від 03.05.1994 (далі - Порядок № 283), та додатку до нього (діяли до 01.05.2016).

Пунктом 5 постанови Порядку № 283 визначено, що обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.

Пунктом 1 Порядку № 283 регламентовано, що цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба):

на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців;

на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів;

на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком;

на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.

Пунктом 4 Порядку № 283 закріплено, що документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.

У додатку до Порядку № 283 наведений Перелік державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР, період роботи в яких на посадах керівних працівників і спеціалістів зараховується до стажу державної служби.

Частиною 17 статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивачки на відповідних посадах був Закон України «Про державну податкову службу в Україні» № 509-XII від 04.12.1990 (далі - Закон № 509-XII), а з 12.08.2012 - Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Пунктом 342.4 статті 342 ПК України встановлено, що посадові особи контролюючих органів є державними службовцями.

Згідно з абзацами першим, другим пункту 344.1 статті 344 ПК України пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Отже, посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ.

Вказане підтверджується також положенням п. 7 ч. 2 ст. 46 Закону № 889-VIII, згідно з яким до стажу державної служби зараховується час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

Враховуючи вищевикладене, суд з метою ефективного захисту прав позивачки, керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України, вважає рішення відділу з питань перерахунку пенсій № 7 Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06.05.2020 року № 157, згідно з яким ОСОБА_1 , відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Отже, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд також акцентує увагу на тому, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (постанова Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі 826/4418/14).

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) у справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Разом з цим суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що похідні вимоги позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 період роботи на посадах в органах державної податкової служби Одеської області з 29.09.1994 року по 24.07.2006 року та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII з 14.02.2020 року також є такими, що підлягають задоволенню.

Обраний спосіб захисту прав позивача не призведе до втручання у дискреційні повноваження відповідача, оскільки дискреційні повноваження не є необмеженими, чи абсолютними, та закінчуються з прийняттям таким органом виконавчої влади певного рішення, яке свідчить про те, що він скористався наданим йому правом свободи дій для його винесення (дискреційними повноваженнями), чим виключив можливість прийняття іншого рішення.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.03.2019 у справі № 817/498/17 (№ К/9901/44445/18).

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно квитанції №75315 від 06.10.2020 року позивачем сплачено судовий збір за подання вказаного адміністративного позову у розмірі 840,80 грн.

З урахуванням задоволення позовної заяви, суд доходить висновку, що судовий збір у розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню на користь позивача з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень

Керуючись ст.ст. 7, 9, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення відділу з питань перерахунку пенсій № 7 Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06.05.2020 року № 157.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 період роботи на посадах в органах державної податкової служби Одеської області з 29.09.1994 року по 24.07.2006 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII з 14.02.2020 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 );

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (місцезнаходження: вул.Канатна, 83, м.Одеса, 65044; ).

Суддя С.М. Корой

.