Справа № 460/2657/20
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/2657/20 пров. № А/857/10510/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Затолочного В.С., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року (суддя Дудар О.М., м. Рівне, повне рішення складено 19 червня 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Південного регіону України (Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону)про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у квітні 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової прокуратури Південного регіону України, у якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови внести зміни до п.1 наказу військового прокурора Південного регіону України від 27.04.2015 №289-к; зобов`язати відповідача внести зміни в п.1 наказу військового прокурора Південного регіону України від 27.04.2015 №289-к з викладенням його в наступній редакції: «керуючись ч.3 ст.119 Кодексу увільнити від роботи прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону ОСОБА_1 у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку до дня звільнення з військової служби».

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що станом на 27.04.2015 у відповідача були відсутні підстави для звільнення його з посади прокурора, оскільки ч.3 ст.119 КЗпП України гарантує збереження за ним місця роботи і посади. Тому формулювання п.1 наказу військового прокурора Південного регіону України від 27.04.2015 №289-к, в якому зазначено про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону не відповідає вимогам законодавства про працю.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової прокуратури Південного регіону України щодо відмови внести зміни в п.1 наказу військового прокурора Південного регіону України від 27 квітня 2015 року №289к. Зобов`язано Військову прокуратуру Південного регіону України внести зміни в частину першу пункту першого наказу військового прокурора Південного регіону України від 27 квітня 2015 року №289к, виклавши її в наступній редакції: «Увільнити юриста 3 класу ОСОБА_1 від роботи на посаді прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону з 27 квітня 2015 року у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку за посадою до дня звільнення з військової служби (ч.3 ст. 119 КЗпП України)».

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що наказом військового прокурора Південного регіону України від 27.04.2015 № 289к на виконання вимог п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України через вступ на військову службу. Цим же наказом відповідно до вимог ст. 46-1 Закону України «Про прокуратуру» ОСОБА_1 призначено на ту ж саму посаду прокурора Військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України. Отже, позивач продовжив службу в прокуратурі на тій самій посаді, статус позивача як прокурора не змінився, трудові відносини з ОСОБА_1 фактично припинені не були, а їх регламентація приведена у відповідність з вимогами чинного на той час законодавства. Тому наказ військового прокурора Південного регіону України від 27.04.2015 №289-к видано на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Крім того, позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, визначений КАС України, що є підставою для залишення позову без розгляду.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову, тому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволеннюз наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що наказом військового прокурора Південного регіону України від 29.10.2014 №284-к ОСОБА_1 був призначений на посаду прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України, що підтверджується записом №2 у трудовій книжці позивача серії АФ №850050 (а.с.16-17).

Наказом Міністра оборони України від 24.04.2015 №273 (по особовому складу), відповідно до ст. 20 та ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ст.46-1 Закону України "Про прокуратуру", наказано укласти контракт про проходження військової служби у Збройних силах України строком на п`ять років та прийняти на військову службу за контрактом, зокрема, молодшого лейтенанта ОСОБА_1 (а.с.34).

Цим же наказом ОСОБА_1 , як прийняту на військову службу за контрактом особу офіцерського складу, відряджено до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі для призначення на відповідну посаду. ОСОБА_1 було присвоєно чергове звання лейтенант юстиції.

На підставі цього наказу між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 28.04.2015 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років (а.с.20-23).

Згідно з пунктом 1 наказу військового прокурора Південного регіону України від 27.04.2015 №289-к ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України з 27 квітня 2015 року у зв`язку зі вступом на військову службу (п.3 ст.36 КЗпП України) (а.с.31).

Пунктом 2 цього ж наказу від 27.04.2015 №289-к лейтенанта юстиції ОСОБА_1 призначено прокурором військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України, зараховано до списків особового складу Військової прокуратури Південного регіону України, поставлено на всі види забезпечення, з оголошенням таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою з 28 квітня 2015 року.

Підставою видання наказу від 27.04.2015 №289-к зазначено: рапорт ОСОБА_1 , наказ Міністра оборони України від 24.04.2015 №273.

ОСОБА_1 29.01.2020 звернувся до Військової прокуратури Південного регіону України із заявою, в якій просив змінити пункт 1 наказу військового прокурора Південного регіону України від 27.04.2015 №289-к, виклавши його в наступній редакції: «Керуючись ч.3 ст.119 Кодексу увільнити від роботи прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону ОСОБА_1 у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом зі збереженням місця роботи та посади до дня звільнення з військової служби» (а.с.26-27).

У вказаній заяві позивач також просив відповідача надати завірені належним чином копію його заяви, яка слугувала підставою для видачі наказу військового прокурора Південного регіону України від 27.04.2015 №289-к, копію наказу військового прокурора Південного регіону України від 27.04.2015 №289-к та докази ознайомлення з ним.

За результатами розгляду заяви позивача Військовою прокуратурою Південного регіону надіслано ОСОБА_1 лист від 02.03.2020 № 11-684вих-20, в якому зазначено про відсутність підстав для внесення змін до наказу військового прокурора регіону, оскільки фактично місце роботи (посади) позивача залишилося таким же, як і до звільнення (а.с.30).

Додатком до зазначеного листа позивачу надіслано копію оскаржуваного наказу від 27.04.2015 №289-к.

Не погодившись з відмовою відповідача щодо внесення змін до спірного наказу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України на підставі п.3 ч. 1 ст.36 КЗпП України відбулося з порушенням норм чинного законодавства, оскільки вступ позивача на військову службу за контрактом відбувся під час часткової мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 14.01.2015 №15/2015, і на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі щодо збереження місця роботи та посади, й середнього заробітку за посадою. Тому належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача внести зміни в частину першу пункту першого наказу військового прокурора Південного регіону України від 27 квітня 2015 року № 289к, виклавши її в наступній редакції: «Увільнити юриста 3 класу ОСОБА_1 від роботи на посаді прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону з 27 квітня 2015 року у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку за посадою до дня звільнення з військової служби (ч. 3 ст. 119 КЗпП України)».

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 119 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 КЗпП України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Указом Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 17.03.2014 №1126-VII, який набрав чинності 18.03.2014, оголошено проведення часткової мобілізації на території усіх областей України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, з 18.03.2014 в Україні розпочався особливий період, пов`язаний зі збройною агресією Російської Федерації, який триває донині.

Указом Президента України від 14.01.2015 №15/2015 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15.01.2015 №113-VIII, який набрав чинності 20.01.2015, оголошено проведення часткової мобілізації на території усіх областей України.

Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №2232-XII), за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01.03.2014, яке введено в дію Указом Президента України від 02.03.2014 №189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України

Статтею 2 Закону №2232-XII, норми якого кореспондуються з Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, визначено види військової служби, одним з яких є військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.

За загальними вимогами вказаних вище норм права, гарантії, передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України та ч.2 ст.39 Закону №2232-XII, поширюються на громадян України, які, зокрема, прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.

Разом з тим, Законом України від 14.08.2014 № 1642-VII «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» щодо утворення військових прокуратур» утворено військові прокуратури та відповідно до ст. 13 Закону України «Про прокуратуру» систему органів прокуратури становили: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, районні в містах, а також військові прокуратури.

Згідно з п.1 ч.1 ст.6 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII, тут і далі в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, органи прокуратури України становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящим.

Відповідно до ст. 46-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII військовими прокурорами і слідчими призначаються громадяни з числа офіцерів, які проходять військову службу або перебувають у запасі і мають вищу юридичну освіту.

Військовослужбовці військових прокуратур у своїй діяльності керуються Законом України "Про прокуратуру" і проходять військову службу відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

Частиною 4 ст. 47 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII було передбачено, що посади військових прокурорів і слідчих та відповідні їм військові звання включаються в переліки військових посад.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом військового прокурора Південного регіону України від 29.10.2014 № 284-к ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України на умовах строкового договору.

Враховуючи ту обставину, що військовими прокурорами і слідчими призначаються громадяни з числа офіцерів, які проходять військову службу, ОСОБА_1 добровільно, а не за призовом, вступив на військову службу шляхом укладення контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, який набрав чинності 28.04.2015, та наказом Міністра оборони України від 24.04.2015 № 273 позивача було прийнято на військову службу.

У зв`язку з цим, наказом військового прокурора Південного регіону України від 27.04.2015 № 289к на виконання вимог п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України через вступ на військову службу (пункт 1 наказу). Цим же наказом відповідно до вимог ст. 46-1 Закону України «Про прокуратуру» ОСОБА_1 призначено на ту ж саму посаду прокурора Військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України(пункт 2 наказу).

ОСОБА_1 , вважаючи неправомірним формулювання п.1 наказу військового прокурора Південного регіону України від 27.04.2015 №289-к, в якому зазначено про звільнення його з посади прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону, звернувся до суду з цим позовом.

Згідно зі ст. 99 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (ч.1).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.3 ст. 99 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України в редакції, чинній на час звернення позивача до суду з цим позовом, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За частиною другою зазначеної статті для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними, що узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини (рішення від 22 жовтня 1996 року в справі «Стаббінс та інші проти Сполученого Королівства» та від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова команія «Юкос» проти Росії».

Зазначений в ч.5 ст. 122 КАС України строк один місяць визнаний законодавцем достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Відповідно до ч.3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, як в ч.5 ст. 122 КАС України не передбачено спеціальних правил обчислення місячного строку, то є підстави вважати, що у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, початок перебігу строку звернення до адміністративного суду починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями п.15 ч.1 ст. 3 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) та згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України (в редакції, що діяла на момент звернення до суду з позовом) професійна діяльність прокурорів, військова служба є публічною службою.

Позивач оскаржує наказ відповідачавід 27.04.2015 №289-к, звернувшись до суду з цим позовом лише у квітні 2020 року з пропущенням встановленого законом для даної категорії справ місячного строку звернення до суду з адміністративним позовом, перебіг якого починається з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_1 було відомо про прийняття відповідачем оскаржуваного наказу від 27.04.2015 №289-к, оскільки після прийняття цього наказу позивачем було підписано контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та отримано посвідчення офіцера серії НОМЕР_1 (видано позивачу 25.06.2015), в розділі 10 якого «Зміни в службовому стані» міститься посилання на спірний наказ військового прокурора Південного регіону від 27.04.2015 №289-к з відміткою про призначення ОСОБА_1 на посаду ВП Миколаївського району.

Більше того, ОСОБА_1 не заперечує того факту, що йому було відомо про прийняття оскаржуваного наказу, однак покликається на те, що він не був ознайомлений з його текстом.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 01.10.2019 було видано трудову книжку, в якій зазначено, що відповідно до наказу від 27.04.2015 №289-к його звільнено з посади військового прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку із вступом на військову службу) з 27.04.2015.

Отже, про наказ військового прокурора Південного регіону від 27.04.2015 №289-квід 27.04.2015 №289-к позивачу мало бути відомо після вступу на військову службу, а про формулювання підстави звільнення, що зазначена у спірному наказі після отримання трудової книжки 01.10.2019.

Обговорюючи поважність причин пропущення строку звернення до суду, колегія суддів суду апеляційної інстанції бере до уваги, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду в розумінні статей 123, 240 КАС України можуть визнаватись лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи, що звернулася до суду та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

В справі таких обставин не встановлено, оскільки апеляційний суд вважає, що відсутність у позивача копії повного тексту наказу від 27.04.2015 №289-к не було об`єктивною перешкодою для його звернення до суду з позовом.

Тому доводи позивача в частині того, що встановлений законом строк звернення до суду він не пропустив, оскільки копію оскаржуваного наказу він одержав 06.03.2020, в силу наведеного вище, не можуть бути визнані обгрунтованими.

Суд першої інстанції цих обставин не врахував та прийшов до помилкового висновку в ухвалі від 11.06.2020, що позов подано у строк, встановлений законом.

Відповідно до частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми процесуального права, відтак оскаржуване рішення суду відповідно до вимог статті 319 КАС України підлягає скасуванню з одночасним прийняттям постанови про залишення позову без розгляду з наведених вище підстав.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 319, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року у справі №460/2657/20 скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді В. С. Затолочний
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 10 грудня 2020 року