Справа № 520/12214/2020
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2020-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 р. Справа № 520/12214/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 01.10.2020 року (головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О.) по справі № 520/12214/2020

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства економіки України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив:

- визнати протиправним рішення Міністерства економіки України № 2321-06/42897-09 від 10.07.2020 про відмову у видачі патенту на винахід за заявкою № а 2011 14618, стягнути з Міністерства економіки України в відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 2000 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 01.10.2020 позов ОСОБА_1 повернуто позивачу.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив її скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки вважає, що ухвала суду є необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що викладення позовної заяви російською мовою не підставою для висновків про складання її з порушенням вимог КАС України, оскільки приписами КАС України не встановлені вимоги щодо мови складання позовної заяви, зокрема українською мовою; Конституцією України в Україні гарантовано вільне право використання і захист російської мови. Також зазначає, що ч. 4 ст. 15 КАС України встановлює право, а не обов`язок учасників судового процесу на залучення перекладача, проте як ч.ч. 2, 3 ст. 15 КАС України передбачено обов`язок суду забезпечити рівність учасників судового процесу по язиковим ознакам та гарантувати їх право на використання ними будь-якого язика.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Повертаючи позовну заяву на підставі п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем подано позову заяву із недоліками, а саме викладено її російською мовою, у строк, встановлений судом недоліки не усунуто, а саме не викладено позовну заяву державною мовою.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Положеннями ст. 15 КАС України та ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судочинство і діловодство в адміністративних судах провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасників судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що за загальним правилом судочинство здійснюється державною мовою, це правило також стосується і дій учасників судового процесу.

Учасникам судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, гарантується право на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Це право може бути реалізоване ними шляхом подання заяв, надання пояснень, виступу в суді і заявлення клопотань рідною мовою або мовою, якою вони володіють. Однак, при цьому такий учасник судового процесу повинен користуватись послугами перекладача.

Водночас відповідний судовий процес може бути ініційований шляхом подання відповідної заяви (скарги), що повинна бути викладена державною мовою, тобто українською мовою.

Дана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду в ухвалі від 01.07.2019 у справі № 243/10706/18 і підстав для відступлення від нього немає.

І тільки в подальшому, під час власне самого судового процесу, його учаснику гарантується право на використання рідної мови або мови, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача.

Таким чином, позовна заява, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених ст. 160 КАС України, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Так, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2020 позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з недотриманням вимог щодо державної мови судочинства, та надано строк для усунення недоліків п`яти днів з дня вручення копії вказаної ухвали суду.

Залишаючи позов без руху, суд першої інстанції виходив з того, що такий викладено російською мовою. Водночас відповідно до ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова, а в силу приписів ст. 15 КАС України, судочинство і діловодство в адміністративних судах провадиться державною мовою.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в положеннях КАС України такої вимоги до позовної заяви, як викладання її на державній мові, колегія суддів вважає помилковими з наступних підстав.

Вимоги до позовної заяви викладені в ст.160 КАС України, яка дійсно не містить посилань щодо мови, на якій її викладено.

Частиною 1 ст.7 КАС України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч.1 ст.8 КАС України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

Колегія суддів зазначає, що відповідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про засади державної мовної політики» регіональна мова або мова меншини (мови), що відповідає умовам частини третьої цієї статті, використовується на відповідній території України в роботі місцевих органів державної влади, органів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування, застосовується і вивчається в державних і комунальних навчальних закладах, а також використовується в інших сферах суспільного життя в межах і порядку, що визначаються цим Законом.

Згідно ч. 3 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу.

Частина третя статті 8 Закону України «Про засади державної мовної політики» передбачає, що сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, за згодою сторін суди можуть здійснювати провадження цією регіональною мовою (мовами).

Отже подача до суду письмових процесуальних документів, викладених регіональною мовою допускається у межах території, на якій поширена регіональна мова.

Обов`язковою умовою для здійснення судочинства в Україні регіональною мовою є її поширення як такої на відповідній території України згідно з рішенням місцевої ради.

Водночас, рішенням Харківської обласної ради від 06.12.2018 № 883-7 "Про визнання такими, що втратили чинність, деяких рішень обласної ради " втратило чинність рішення обласної ради від 30 серпня 2012 року № 480-VI «Про першочергові заходи щодо виконання в Харківській області Закону України Про засади державної мовної політики».

Отже , з 2018 на території м. Харкова російська мова втратила регіонального статусу.

Відповідно до поданого скаржником позову, останній був викладений російською мовою, та скаржником не порушувалось питання про забезпечення його права на здійснення судового процесу на російській мові, оскільки він не володіє українською мовою.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав достатні правові підстави для залишення позовної заяви без руху для надання часу подати до суду позов, викладений державною мовою, проте вимоги суду не виконані позивачем.

Мотиви та доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновки суду першої інстанції не спростовують і є безпідставними, оскільки судом першої інстанції встановлено, що позовна заява не відповідає вимогам щодо державної мови судочинства, у строк встановлений судом недоліки позовної заяви позивачем не усунуто, а тому суд обґрунтовано прийняв рішення про повернення апеляційної скарги.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 15.02.2019 року в справі № 569/5083/16 та від 06.03.2019 року в справі № 357/7501/16.

Крім того, Конституційний Суд, розглядаючи справу про мову судочинства у своєму рішенні від 22.04.2008 року N 8-рп/2008 зробив такі висновки.

Відповідно до ст. 124 Конституції України Конституційний Суд України та суди загальної юрисдикції здійснюють правосуддя, яке стосується конституційного, адміністративного, господарського, кримінального та цивільного судочинства. Ці види судочинства є процесуальними формами правосуддя та охоплюють порядок звернення до суду, процедуру розгляду судом справи та ухвалення судового рішення.

Суди реалізують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян щодо використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, відповідно до Конституції і законів України.

Відповідно до Кодексів адміністративне та цивільне судочинство здійснюється державною мовою, цією мовою також складаються судові документи (частини перша, третя ст. 15 КАС України та частини перша, третя ст. 7 ЦПК України). Це жодним чином не обмежує права громадян, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, оскільки частина третя ст. 10 Конституції України гарантує їм право користуватися у судовому процесі російською, іншими мовами національних меншин України. Крім того, Конституція України не допускає надання переваг громадянам за мовною ознакою. Гарантування в адміністративному та цивільному судочинстві використання російської та інших мов національних меншин України цілком узгоджується з Європейською хартією регіональних мов або мов меншин, ратифікованою Законом України від 15 травня 2003 року N 802-IV.

Отже, здійснення адміністративного судочинства державною мовою з гарантією права на використання учасником судового процесу в ньому рідної мови або мови, якою він володіє, не суперечить Європейській хартії регіональних мов або мов меншин та Закону України Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», що свідчить про безпідставність відповідних доводів позивача.

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 1999 року у справі №10-рп/99, українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (ч. 5 ст. 10 Конституції України).

Слід зазначити, що Верховний Суд в постанові від 06.02.2018 року у справі № 826/24325/15 вже висловлював правову позицію суду з питання мови адміністративного судочинства.

Крім того, у рішенні "Менцен проти Латвії" (заява № 71074/01) Європейський суд з прав людини зазначив: "… що свобода використання мови як така не є однією з прав і свобод, які регулюються Конвенцією. Загальновизнаним є те, що не існує жорсткої лінії розмежування мовної політики від сфери, охопленої Конвенцією, а захід, вжитий в рамках такої політики, може стосуватися одного або декількох положень Конвенції. Разом з тим, фактом залишається те, що, за винятком конкретних прав, передбачених статтями 5 § 2 та 6 § 3 (a), (e), Конвенція сама по собі не гарантує права на використання певної мови при комунікації з органами державної влади або право отримувати інформацію вільно обраною мовою. Отже, за умови поваги до прав, захищених Конвенцією, кожна Висока Договірна Сторона має право регулювати та встановлювати зобов`язання щодо використання своєї офіційної мови або мов у документах, що посвідчують особу та інших офіційних документах.

Суд також зазначає, що більшість Високих Договірних Сторін вирішили надати одній або декільком мовам статус офіційної або державної мови та закріпити їх як такі у своїх відповідних конституціях. Таким чином, Суд визнає, що державна мова для цих держав є однією з фундаментальних конституційних цінностей, подібних до території, державного устрою та національного прапору. Мова жодним чином не є абстрактним поняттям. Вона нерозривно пов`язана з тим, як її фактично використовують носії. Отже, зробивши мову своєю офіційною, держава принципово зобов`язується гарантувати своїм громадянам право використовувати цю мову як для передачі, так і для отримання інформації без перешкод не лише в особистому житті, але й у спілкуванні з органами влади. На думку Суду, насамперед, з цієї точки зору слід враховувати заходи, спрямовані на захист певної мови. Іншими словами, уявлення про державну мову - це наявність певних суб`єктивних прав для носіїв цієї мови".

Враховуючи викладене, відмова у доступі до суду з підстав невиконання вимог закону щодо дотримання української мови позовної заяви, не є такою, що несумісна з гарантіями, передбаченими у ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 01.10.2020 по справі № 520/12214/2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова