Справа № 640/8407/19
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2020-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 грудня 2020 року м. Київ № 640/8407/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:
за позовомГромадянина Бангладеша ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся Громадянин Бангладеша ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в якому просить суд: визнати неправомірним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №41 від 06.02.2019 про відмову ОСОБА_1 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №38/19 від 01.04.2019 про відхилення скарги на рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти та розглянути заяву громадянина Бангладеша ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2019 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачами при прийнятті спірних рішень не враховано усі обставини, що мають значення для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме об`єктивних причин у нього побоюватися за своє життя та здоров`я через політичні погляди та підтримку опозиційної партії «Бангладеш Ісламі Чатра Шібір» (студентське крило «Джамаат-е Ісламі), шляхом участі у зібраннях, демонстраціях, мітингах. Також відповідачем не взято до уваги систематичне порушення прав людини в Народній Республіці Бангладеш, в тому числі репресії щодо членів опозиційних партій, що підтверджується загальнодоступною інформацією про країну його походження. Через загрозу політичного переслідування, незаконного ув`язнення та систематичне порушення прав людини в країні громадянської приналежності позивач не бажає скористатися захистом цієї країни. Внаслідок прийняття оскаржуваних наказу та рішення відповідачами порушено норми як національного, так і міжнародного законодавства, а саме: статтю 28 Конституції України в частині заборони катувань; статті 2, 3 та 5 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року в частині заборони катувань, які гарантують право на життя та право на свободу та особисту недоторканість; статтю 13 Римської Конвенції 1950 в частині, де від органів державної влади вимагається "незалежний та глибокий аналіз заяв громадян про наявність достатніх підстав вважати, що існує реальний ризик зазнати поводження, яке заборонено статтею 3 Римської конвенції"; статтю 3 Конвенції ООН "Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання" 1984 року в частині заборони державам-учасницям "висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі", якщо є серйозні підстави вважати, що їй може загрожувати застосування катувань"; статтю 3 Конвенції ООН "Проти катувань та інших жорстоких або нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання" 1984 року в частині зазначення, що "для визначення наявності таких підстав компетентні власті беруть до уваги всі обставини, що стосуються справи, включаючи, у відповідних випадках, існування в даній державі постійної практики брутальних і масових порушень прав людини"; статтю 3 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

Відповідачі заперечували проти задоволення позовних вимог, до матеріалів справи надано відзиви, в яких зазначено, що у ході аналізу повідомлених позивачем фактів встановлено ряд непослідовностей та суперечностей, які впливають на загальну оцінку правдоподібності позивача під час розгляду скарги. Зазначають, що твердження позивача про членство у опозиційній політичній партії, його кримінальне переслідування правоохоронними органами НР Бангладеш є неправдоподібними. А також пояснили, що оцінюючи обставини справи позивача, інформацію по країні походження можна дійти висновку, що рівень порушення прав людини у Народній Республіці Бангладеш не досяг рівня, який може порушувати вимоги статті 3 Конвенції. Звертають увагу, що на території Народної Республіки Бангладеш залишились проживати родичі позивача, при цьому останнім не було повідомлено будь-яких відомостей про загрозу їх життю чи свободі через певні порушення прав людини у країні походження. Також, зазначили, що позивач уже втретє звертається з аналогічною заявою із обґрунтуванням однакових підстав. При цьому, позивачем також подавалися аналогічні позовні заяви про оскарження відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішеннями суду у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Бангладешу ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 06.02.2020 року №б/н, в якій останнім зазначено, що у країні-походження (Бангладеш) заявник був членом опозиційної політичної партії «Бангладеш Ісламі Чатра Шібір» (студентське крило «Джамаат-е Ісламі»), у зв`язку з чим позивач зазнав політичного переслідування та був змушений покинути країну-походження.

За результатами розгляду справи громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , на підставі письмового висновку головного спеціаліста відділу сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту ОСОБА_2 від 06.02.2019 року, Центральним міжрегіональним управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області винесено наказ від 06.02.2019 №41 Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Бангладеш ОСОБА_1 », яким, відповідно, відмовлено громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У свою чергу, рішенням Державної міграційної служби України від 01.04.2019 №38-19 відхилено скаргу громадянина Бангладеш ОСОБА_1 на наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області від 06.02.2019 №41 Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Бангладеш ОСОБА_1 ».

Вважаючи вказані наказ від 06.02.2019 року № 41 та рішення від 01.04.2019 №38-19 протиправними та таким, що підлягають скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (тут і надалі Закон №3671-VI у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до підпунктів 1, 13 частини першої статті1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частинами першою та сьомою статті 7 Закону №3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Згідно зі статтею 8 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, ДМС України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з підпунктом 14 пункту 4 вказаного Положення ДМС України відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про визнання іноземців та осіб без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 7 вказаного Положення ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні докази, навести переконливі аргументи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Судом з матеріалів справи встановлено, що позивач попередньо звертався до територіальних органів ДМС з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 17.03.2014 року та 05.07.2016 року.

Основною причиною звернення за захистом заявник у вказаних заявах зазначає побоювання зазнати переслідувань за політичні переконання на території Народної Республіки Бангладеш з боку прибічників правлячої партії та погіршенням безпекової ситуації в країні походження.

За результатом розгляду заяви позивача від 17.03.2014 Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, № 425-14 від 11.08.2014.

Вказане рішення оскаржено позивачем у судовому порядку у адміністративній справі № 826/15698/14.

Судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.06.2015 у справі № № 826/15698/14, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.08.2015 та ухвалою Вищого адміністративного суду від 05.04.2016, у задоволенні позову громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено.

За результатом розгляду заяви позивача від 05.07.2016 Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, № 36-16 від 17.08.2016.

Вказане рішення оскаржено позивачем у судовому порядку у адміністративній справі № 826/1279/17.

Судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.06.2018 у справі № № 826/1279/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2018, у задоволенні позову громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 18.10.2018 у справі № 826/1279/17 відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою Громадянина Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.06.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2018 у справі №826/1279/17 за позовом Громадянина Бангладеш ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу від 05 липня 2016 року №365; визнання протиправним та скасування рішення від 17 серпня 2016 року №36-16; зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, за результатами розгляду адміністративних справ № 826/15698/147 та №826/1279/17 судами встановлено правомірність прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 11.08.2014 №425/14 та від 17.08.2016 №36-16 за наведених вище обставин.

Отже, обставини та умови, визначені у пунктом 1 чи пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, доведенню у межах даної справи не підлягають, оскільки вони були предметом дослідження в адміністративних справах 826/15698/147 та №826/1279/17.

Таким чином, судом встановлено факт відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Аналізуючи подану втретє громадянином Народної республіки Бангладеш ОСОБА_1 заяву від 06.02.2019 в аспекті причин виїзду з країни постійного проживання, суд відмічає, що вказані у ній обставини та підстави залишення позивачем Народної Республіки Бангладеш аналогічні причинам, зазначеним у заявах від 17.03.2014 року та 05.07.2016 року, при цьому, додаткової інформації щодо підстав визнання позивача особою, що потребує додаткового захисту, останнім зазначено не було як і не надано доказів на її підтвердження.

Разом з тим, органом міграційної служби складено відповідний висновок б/н від 06.02.2019, що містить інформацію про відсутність погіршення ситуації в країні походження позивача станом на 06.02.2019 з посиланням на релевантні джерела.

Аналізуючи положення Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин з приводу розгляду заяв від 17.03.2014, 05.07.2016 та 06.02.2019 судом не встановлено, а позивачем не доведено змін у обсязі статусу особи, що потребує додаткового захисту, у розумінні зазначеного закону, відтак, відомості, викладені у всіх заявах, стосувались одного предмету та повторного перегляду органом міграційної служби, окрім як в частині зміни стану у країні походження Бангладеш, не потребували.

З урахуванням наведеного, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято відповідачем на підставі частини 6 статті 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, оскільки заявнику раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, та зазначені умови не змінилися.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області № 41 від 06.02.2019 та повідомлення № 5 від 06.02.2019 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законними та обґрунтованими, а тому не підлягають скасуванню.

Згідно частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини другої статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, в межах даної справи ЦМУ ДМСУ у м. Києві та Київській області доведено правомірність прийнятого рішення. В свою чергу, доводи позивача не підтверджені належними та достатніми доказами.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини Щокін проти України (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про закон, стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі Шпачек s.r.о. проти Чеської Республіки (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, беручи до уваги відсутність обставин прибуття громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 в Україну внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2,3, 6-11, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 відмовити

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур