Справа № 640/838/20
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/838/20 Суддя (судді) першої інстанції: Федорчук А.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді: Чаку Є.В.

суддів: Єгорової Н.М.,Федотова Н.М.

за участю секретаря: Муханькової Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування акту, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Приватне акціонерне товариство "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування акту Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №ДН2918/1510/НП/АВ від 25 жовтня 2019 року; визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН2918/1510/НП/АВ/ТД-ФС/645 від 20 грудня 2019 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 червня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу №ДН2918/1510/НП/АВ/ТД-ФС/645 від 20 грудня 2019 року. В іншій частині адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати останнє та ухвалити в оскаржуваній частині нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що укладання Представництвом з 60 виконавцями трудових угод регулюється вимогами ст.ст.21, 24 КЗпП України, а укладення договорів підряду, які регулюються вимогами Цивільного кодексу України є порушенням трудового законодавства України, та позбавляє робітників права на соціальний пакет.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та прийнятим з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, у період з 11 жовтня 2019 року по 25 жовтня 2019 року інспекторами праці Дуднік О.М. та Клімчуком О.В. було проведено інспекційне відвідування у Представництві Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» «Центром дистанційного навчання «Криворізький інститут».

Результати вказаного інспекційного відвідування оформлені Актом №Н2918/1510/НП/АВ від 25 жовтня 2019 року.

У вказаному Акті зазначено, що протягом 2018-2019 років між Представництвом Приватного акціонерного товариства «МАУП» «ЦДН «Криворізький інститут», який діє на підставі Положення, з 60 фізичними особами були укладені цивільно-правові договори про надання послуг (фізичною особою). Всі фізичні особи (60 осіб), які за договорами є виконавцями, протягом 2018-2019 років отримувати винагороду за актами прийому наданих послуг.

Дослідивши вказані договори, інспектори прийшли до висновку, що предметом укладених цивільно-правових договорів, укладених між Представництвом Приватного акціонерного товариства «ВНЗ «МАУП» «ЦДН «Криворізький інститут» та фізичними особами, є процес праці, а не її кінцевий результат. Фізичні особи повинні виконувати систематично певні трудові функції в Представництві відповідно до економічного напрямку Академії при здійсненні господарської діяльності.

Штатні працівники Представництва за розподілом посадових обов`язків виконують лише адміністративні функції, при тому, що основним напрямком економічної діяльності Представництва є вища освіта.

Професія, за якою працювали фізичні особи за договором цивільно-правового характеру відповідно до кваліфікаційних характеристик не носить разовий характер, тому в даному випадку Представництво мало законні підстави на укладання (строкового) трудового договору.

У зв`язку з наведеним, інспектори Держпраці прийшли до висновку, що керівником Представництва фактично допущено до роботи 63 працівника без укладення трудових договорів, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що порушує вимоги частини 1 статті 21, частин 1, 3 статті 24 Кодексу законів про працю України та свідчить про відсутність офіційного працевлаштування 63 найманих працівників.

28 жовтня 2019 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області складено припис про усунення виявлених порушень №ДН2918/1510/НП/АВ/П, яким зобов`язано позивача у строк до 15 листопада 2019 року усунути виявлення порушення частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України, частини 1 статті 3 статті 24 Кодексу законів про працю України.

20 грудня 2019 року на підставі висновків Акта перевірки Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області було прийнято постанову про накладення штрафу №ДН2918/1510/НП/АВ/ТД-ФС/645, якою на Представництво Приватного акціонерного товариства «ВНЗ «МАУП» «ЦДН «Криворізький інститут» накладено штраф 7 886 970,00 грн.

Позивач, не погоджуючись з Актом та вказаною постановою, звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині скасування акту Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №ДН2918/1510/НП/АВ від 25 жовтня 2019 року, суд першої інстанції зазначив, що спірний акт не впливає на права та інтереси позивача та не підлягає скасуванню, оскільки контролюючим органом фактично реалізовано свою компетенцію на проведення інспекційного відвідування та оформлення його результатів, відтак акт про інспекційне відвідування не є таким, що порушує права позивача, оскільки в даному випадку належним захистом своїх справ буде оскарження прийнятої постанови про накладення штрафу.

Водночас, задовольняючи позов в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН2918/1510/НП/АВ/ТД-ФС/645 від 20 грудня 2019 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не наведено ані в акті інспекційного відвідування, ані у судовому засіданні конкретні докази, що позивачем допущено до виконання робіт працівника без укладання трудового договору та без повідомлення ДФС про прийняття працівника на роботу, відповідно до порядку встановленого КМУ.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В даному випадку рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується, а тому не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

В частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН2918/1510/НП/АВ/ТД-ФС/645 від 20 грудня 2019 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №100 "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України", утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком, реорганізувавши шляхом злиття територіальні органи Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки і Державної інспекції з питань праці, зокрема Головне управління Держпраці у Київській області.

У відповідності до приписів Положення про Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 27 березня 2015 року № 340 (далі - Положення №340), Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області (далі - Управління Держпраці) є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.

Підпунктом 5 пункту 4 Положення №340 передбачено, що Управління Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Згідно статті 259 Кодексу законів про працю України, Державна служба України з питань праці має реалізовувати державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №823 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок № 823), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю.

Пунктом 2 Порядку № 823 передбачено, що заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю з питань виявлення неоформлених трудових відносин здійснюються у формі інспекційних відвідувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Заходи контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються інспекторами праці виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, дотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад) у формі, визначеній абзацом першим цього пункту.

Інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад (далі - органи контролю), посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження) та які пройшли перевірку знань у порядку, визначеному Мінекономіки. (п.3 Порядку №823).

Підстави для здійснення інспекційних відвідувань визначені пунктом 5 Порядку №823, зокрема за інформацією Пенсійного фонду України та його територіальних органів про фізичних осіб, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року.

Про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі.

Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що посилання в Акті інспекційного відвідування на норми Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295, є протиправними, оскільки станом на момент проведення такого інспекційного відвідування даний Порядок був нечинним згідно постанови Шостого апеляційного адміністративного суду №826/8917/17 від 14 травня 2019 року.

За змістом статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Частиною четвертою статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (далі - Порядок № 509).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Штрафи можуть бути накладені, у тому числі, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Пунктом 3 Порядку № 509 передбачено, що уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

Приписами пункту 8 Порядку № 590 визначено, що за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається у Держпраці або її територіальному органі, другий - надсилається протягом трьох днів суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

Як було встановлено вище, під час інспекційного відвідування інспекторами праці було встановлено допущено позивачем до роботи 63 працівників без укладення трудових договорів, оформлених наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що є порушенням вимог частини 1 статті 21, частин 1, 3 статті 24 Кодексу законів про працю України.

Визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є наявність ознак трудових правовідносин між Представництвом Приватного акціонерного товариства «МАУП» «ЦДН «Криворізький інститут» та 63 працівниками.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України.

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Визначення трудового договору міститься у статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Слід зазначити, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Як вбачається з матеріалів справи під час проведення інспекційного відвідування посадовими особами відповідача було досліджено цивільно-правові договори укладені між позивачем та 63 особами, у яких позивач доручив виконавцям виконати конкретний обсяг робіт.

Колегія суддів дослідивши вказані цивільно-правові договори встановила, що всі вони є однотипними.

Так, згідно умов одного з договорів про надання послуг №251 від 02 вересня 2019 року, який укладений між Представництвом Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» «Центр дистанційного навчання «Криворізький інститут» (замовник) та ОСОБА_1 (виконавець), замовник дає завдання, а виконавець приймає на себе зобов`язання по наданню передбачених цим договором послуг за плату (надалі - послуги).

Послуги надаються за цим договором протягом строку з 02 вересня 2019 року по 24 вересня 2019 року.

У пункті 2.1 договору передбачено, що виконавець бере на себе зобов`язання щодо надання консультаційних послуг.

Вартість вказаних послуг складає у розмірі 406,80 грн.(п. 3.1 договору).

Здавання-приймання наданих послуг здійснюється сторонами за актом здавання-приймання. Акт про надані послуги готу замовник і передає для підписання виконавцю.

Згідно завдання за договором про надання послуг №251 від 02 вересня 2019 року за цим договором виконавець зобов`язується надати консультацію за темою: морально-гуманістичні витоки соціальної роботи у вітчизняній теорії та практиці; теоретичний аналіз системи соціальної роботи; структура і механізм функціонування системи соціальної роботи; принципи та методи соціальної роботи у строк, зазначений у договорі, організовуючи виконання роботи на власний розсуд. Замовник зобов`язувався прийняти кінцевий результат роботи за актом здавання-приймання наданих послуг та здійснити оплату за цим договором.

24 вересня 2019 року між сторонами складено та підписано акт здавання-приймання наданих послуг за цивільно-правовим договором №251 від 02 вересня 2019 року, яким підтверджується як факт виконання умов цивільно-правового договору, так і відсутність у замовника претензій до якості наданих послуг.

Аналогічні за змістом документи (договори, акти) наявні у матеріалах справи й щодо укладання Представництвом аналогічних за змістом договорів про надання послуг з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_2 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_7 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 .

У Акті інспектори Держпраці зазначили, що терміни на виконання робіт згідно вищевказаних договорів систематично подовжувались та переукладались на нові терміни з одними і тими ж виконавцями. Вказані обставини на думку інспекторів свідчать про постійний характер домовленостей між Представництвом та виконавцями.

Проте, як правильно зазначив суд першої інстанції, вказані висновки відповідача є необґрунтованими, оскільки у Представництва з виконавцями на підставі вказаних вище цивільно-правових мало місце надання послуг відповідно до поставлених завдань та у визначені строки.

Зокрема, ОСОБА_18 надавав консультаційні послуги у лютому 2018 року (3 дні), у березні 2018 року (2 дні), у квітні і в травні 2018 року не надавав, у червні 2018 року (2 дні), у липні, серпні і вересні 2018 року не надавав, у жовтні 2018 року (6 днів), у листопаді не надавав, у грудні 2018 року (2 дні), у січні 2019 року не надавав, у лютому 2019 року (2 дні).

Схожа ситуація й у інших виконавців, а саме:

- ОСОБА_53 надала консультаційні послуги лише 16 днів у вересні у період з 02 вересня 2019 року по 17 вересня 2019 року;

- ОСОБА_14 надавав консультаційні послуги у січні 2018 року (2 дні), у лютому 2018 року не надавав, у березні 2018 року (2 дні), у квітні 2018 року (2 дні), у травні 2018 року (5 днів), у червні, липні, вересні 2018 не надавав, у жовтні 2018 року (17 днів), у листопаді 2018 року (5 днів), у грудні 2018 року (18 днів), у січні 2019 року (16 днів), у лютому та березні 2019 року не надавав, у квітні 2019 року (10 днів), у травні 2019 року (31 день, у червні 2019 року (24 дні), у липні, серпні 2019 року не надавав, у вересні (29 днів).

Наведені обставини свідчать те, що вказані відносини між позивачем та вказаними виконавцями не мали постійного та систематичного характеру, договори не переукладалися (не продовжувалися) на нові терміни, а періодично укладалися нові з одними і тими ж особами, що не заборонено чинним законодавством.

До того ж, в залежності від складності консультацій, відповідно до договорів про надання послуг встановлювалася різна вартість таких робіт, що індивідуально передбачалося в договорах (у кожному договорі визначена сума, яка підлягає оплаті у випадку надання виконавцем послуг).

Стосовно виконавців ОСОБА_42 та ОСОБА_45 , судом встановлено, що останні згідно умов договорів організовували та проводили рекламні акції серед абітурієнтів, що також не може вважатися постійною роботою.

Виконавець ОСОБА_54 надавав юридичні послуги, потреба в яких була у чітко визначений період, а не постійно.

Виконавець ОСОБА_13 надавала послуги, що пов`язані з адміністративно-господарськими питаннями; ведення кадрової документації;

- ОСОБА_15 - послуги з адміністративно-господарських питань;

- ОСОБА_16 - послуги з ведення бухгалтерської документації, ведення документації по оплаті студентів за навчання;

- ОСОБА_17 надавала послуги, що пов`язані з адміністративно-господарськими питаннями, ведення кадрової документації;

- ОСОБА_22 - послуги з адміністративно- господарських питань; ОСОБА_46 надавала послуги з ведення бухгалтерської документації, ведення документації по оплаті студентів за навчання;

- ОСОБА_55 надавала послуги з адміністративно-господарських питань;

- ОСОБА_29 - послуги з адміністративно- господарських питань, обслуговування і наладка комп`ютерної мережі.

З матеріалів справи вбачається, що Представництво є відокремленим структурним підрозділом ПрАТ «ВНЗ «МАУП». Останнє не здійснює освітню діяльність, забезпечення організаційного процесу дистанційного навчання студентів проводиться не на постійній основі, а, переважно, в окремо визначені періоди. Специфіка роботи центру дистанційного навчання полягає в гнучких умовах співпраці зі студентами та Факультетом дистанційного навчання Академії, що передбачає необхідність виконання різних завдань (різної роботи), пов`язаних з адміністративно-господарськими питаннями.

Оскільки в різний період часу необхідно було виконувати різну роботу, між Представництво та виконавцями ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_22 , ОСОБА_55 , ОСОБА_29 укладалися саме договори цивільно-правового характеру.

Як свідчать матеріали справи в окремі періоди такі послуги вказаними фізичними особами взагалі не надавалися.

Наприклад. ОСОБА_29 надавав послуги з обслуговування і наладки комп`ютерної мережі, також не мав свого робочого місця, не підпорядковувався внутрішньому трудовому розпорядку, а налагоджував комп`ютерну мережу для проходження студентами дистанційного навчання виключно в певні періоди, а також за необхідності проводив ремонт та заміну обладнання.

Щодо послуг з ведення бухгалтерської документації, які надавалися ОСОБА_16 та ОСОБА_46 в певні періоди 2018-2019, то такі не були тотожні обов`язкам бухгалтера на підприємстві, оскільки Представництво є відокремленим структурним підрозділом, бухгалтерія централізована в ПрАТ «ВНЗ «МАУП», бухгалтерські звіти складалися та подавалися директором, а відповідно до зазначених договорів фізичні особи здійснювали архівацію та підготовку до зберігання фінансової документації (за необхідності), перевірку первинної документації бухгалтерського обліку, надавали допомогу керівнику в підготовці до здачі фінансової звітності, консультували з питань ведення бухгалтерського обліку.

Стосовно виконавців ОСОБА_25 , ОСОБА_33 та ОСОБА_45 колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, з вказаними виконавцями Представництвом було укладено трудові договори, що підтверджується відповідними наказами.

Вказаними договорами передбачено посади, виконання роботи на яких передбачало власне виконання визначених трудових функцій в діяльності підприємства та підпорядкування внутрішньому трудовому розпорядку. Такі особи на постійній основі виконували покладені на них посадовими інструкціями обов`язки, ставилися відповідні відмітки у табелі виходу на роботу працівників.

Водночас, нормами чинного законодавства не заборонена робота за сумісництвом, в т.ч. на підставі цивільно-правового договору.

Оплата за всіма договорами цивільно-правового характеру здійснювалася на підставі актів приймання-передачі послуг. При цьому, завданням до кожного договору чітко визначалися консультаційні послуги, які бажає отримати замовник.

Доводи апелянта про те, що між сторонами згідно вказаних цивільно-правових угод не мало місця відносини саме цивільно-правового характеру, а мали трудові відносини, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у даному випадку фізичні особи, з якими укладені договори, виконували за цивільно-правовою угодою певні роботи за винагороду, де оплачувався не процес праці, а результат після закінчення роботи за актом виконаних робіт.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що чинним законодавством України не передбачено конкретних випадків, в яких сторони зобов`язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт.

Стосовно виконавців ОСОБА_56 , ОСОБА_57 та ОСОБА_58 , які під час інспекційного відвідування перебували за фактичним місцем здійснення діяльності позивача, колегія суддів зазначає, що останні надавали послуги Представництву у жовтні 2019 року, в той час як відповідачем запитувались у позивача документи лише до вересня 2019 року.

При цьому, факт перебування зазначених осіб на території здійснення діяльності позивача, за відсутності належних доказів виконання ними трудових обов`язків, не свідчить про виникнення трудових відносин та не підтверджує фактичного допущення зазначених осіб до роботи.

Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх постановах про те, що договори цивільно-правового характеру, що укладалися в рамках чинного законодавства України на підставі вільного волевиявлення сторін, не можуть на власний розсуд інспектора Держпраці розглядатися як фактичний допуск до роботи фізичних осіб без укладення з ними трудових договорів, без наявності на те всіх необхідних ознак.

Враховуючи викладені обставини у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для притягнення Представництва Приватного акціонерного товариства «ВНЗ «МАУП» «ЦДН «Криворізький інститут» до відповідальності за порушення вимог трудового законодавства, а саме вимог частини 1 статті 21, частин 1, 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, відповідальність за які передбачена частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, а відтак оскаржувана постанова про накладення штрафу №ДН2918/1510/НП/АВ/ТД-ФС/645 від 20 грудня 2019 року підлягає скасуванню.

У рішенні ЄСПЛ від 21.01.1999 р. по справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) у відзиві на позовну заяву та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційні скарги відповідача та відповідача не містить.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в оскаржуваній частині дотримано норми матеріального права, що стало підставою для правильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 червня 2020 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: І.В. Федотов

Н.М. Єгорова