Справа № 826/14829/15
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2020-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 826/14829/15

адміністративне провадження № К/9901/25196/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

за участю секретаря судового засідання Лопушенко О.В.,

представника позивача Тіняєвої В.А.,

представника відповідача Кошарської А.Ю.,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТриМоб» на постанову Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Степанюка А.Г., суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І. від 07 червня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТриМоб» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТриМоб» (далі - позивач, Товариство) звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі - відповідач, Інспекція), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19 лютого 2015 року №7, яким зменшено Товариству розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість (далі - ПДВ) на 27421337 грн.

У доводах позовної заяви вказувало на незгоду із висновками контролюючого органу щодо безпідставного формування Товариством податкового кредиту на підставі податкових накладних, оформлених з порушеннями статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), оскільки положення чинного законодавства з питань оподаткування не позбавляє позивача права на віднесення до складу податкового кредиту сум податку, оформленого відповідними податковими накладними, зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН); окремі ж недоліки у заповненні податкової накладної, зокрема, у номенклатурі товарів (робіт, послуг), які не позбавляють можливості ідентифікувати господарську операцію, платників податку, ціну поставки та власне суму податку, не можуть бути безумовною підставою для позбавлення податкової накладної статусу податкового документа.

Суди встановили, що відповідач провів документальну планову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2012 року по 31 грудня 2013 року, за результатами якої склав акт від 05 лютого 2015 року №104/26-55-22-07/37815221.

У ході перевірки контролюючий орган виявив порушення Товариством вимог пункту 198.6 статті198 ПК України, що призвело до завищення залишку від`ємного значення ПДВ, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду, на загальну суму 27421337 грн., в тому числі за грудень 2012 року - 13629798 грн., за лютий 2013 року - 13791539 грн.

Така позиція контролюючого органу у акті перевірки обґрунтована тим, що Товариство віднесло до складу податкового кредиту за перевірений (звітний) період суми ПДВ з операцій, що підтверджуються податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 ПК України, а саме у графі «номенклатура товарів/послуг продавця» останніх вказано узагальнену назву поставлених матеріальних цінностей, яка не відповідає номенклатурі, зазначеній у додатках до актів приймання-передачі майна.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення, яке є предметом розгляду у цій справі.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2016 року позов задоволено повністю.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції обґрунтовував своє рішення тим, що контролюючим органом не ставиться під сумнів отримання Товариством майна від контрагента, достовірність первинних документів (їх відповідність вимогам чинного законодавства), на підставі яких виписані податкові накладні, зареєстровані в ЄРПН, із зазначенням у них сум ПДВ, які включені позивачем до податкового кредиту. Водночас окремі недоліки в заповненні податкової накладної (допущення формальних неточностей у графі «номенклатура товарів/послуг продавця») не свідчать про втрату останньою статусу належного податкового документа, самі по собі не утворюють складу податкового правопорушення та не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит та на відшкодування ПДВ у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого права та має документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 07 червня 2016 року постанову суду першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд, постановляючи рішення, по суті виходив з того, що платник податку має право на включення до податкового кредиту сум податку, сплачених ним за наслідками господарських операцій, дійсність та достовірність яких підтверджується внесеними до ЄРПН та оформленими у відповідності до порядку їх заповнення податковими накладними; порушенням такого порядку вважається перш за все відсутність у податковій накладній хоча б одного із обов`язкових реквізитів, перелік яких наведено у підпунктах «а» - «і» пункту 201.1 статті 201 ПК України, а також невідповідність таких показників умовам поставки (ціна, вартість, номенклатура, кількість товару тощо). В іншому випадку, без подання заяви на постачальника, який порушив порядок заповнення податкової накладної, у платника податку - покупця товарів/послуг відсутні підстави для включення суми податку, вказаній у податковій накладній, оформленій з порушенням порядку її заповнення, до податкового кредиту відповідного періоду.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просив його скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, посилається на неправильне застосування апеляційним судом положень статей 198, 201 ПК України та Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 01 листопада 2011 року №1379 (чинного на час виникнення спірних відносин; далі Порядок №1379), які не містили вимог про необхідність визначення у податковій накладній номенклатури товару/послуг у повній відповідності із предметом відповідного договору, як і не містили застережень про необхідність детального зазначення сутності та змісту наданих послуг. Переконує, що до складу податкового кредиту Товариством були включені суми ПДВ, які підтверджувалися належним чином заповненими податковими накладними, внесеними до ЄРПН, що є підставою для віднесення сум податку, вказаних у таких податкових накладних, до податкового кредиту.

Інспекція у письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечила, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду апеляційної інстанції, яке просить залишити без змін, - обґрунтованим та законним.

Справа передана до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Справу призначено до касаційного розгляду в судовому засіданні на 10 грудня 2020 року.

У ході касаційного розгляду судом здійснено заміну відповідача у справі його правонаступником - Головним управлінням ДПС у м. Києві.

В судовому засіданні представник позивача підтримала касаційну скаргу, просила її задовольнити; представник відповідача заперечила проти задоволення касаційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вказує на таке.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності) (підпункт «б» пункту 198.1 статті 198 ПК України).

Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Норми статті 201 ПК України, до яких відсилають правила пункту 198.6 статті 198 цього Кодексу, регулюють відносини, пов`язані з оформленням і легітимацією податкової накладної. У цій нормі містяться обов`язкові правила щодо форми та порядку заповнення податкових накладних, недотримання яких тягне визнання податкової накладної недійсною; визначено правову природу цього документа, підстави, порядок, умови його складання і надання; встановлено права й обов`язки учасників податкових відносин, пов`язані із складанням, наданням та реєстрацією податкової накладної; передбачено наслідки недотримання обов`язкових вимог щодо форми, змісту та інших дій зі складання, надання та реєстрації податкових накладних.

Так, у пункті 201.1 статті 201 ПК України зазначено, що платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України); ї) номер та дата митної декларації, за якою було здійснено митне оформлення товару, ввезеного на митну територію України.

Згідно з пунктом 201.6 цієї статті податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

За пунктом 201.10 зазначеної статті податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Абзацом дев`ятим пункту 201.10 статті 201 ПК України покупцю товарів/послуг заборонено відносити суми ПДВ до податкового кредиту в разі відсутності факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг, податкових накладних у Реєстрі та/або порушення порядку заповнення податкової накладної і зобов`язано покупця включити суму податку, вказану в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.

Як встановлено у одинадцятому абзаці пункту 201.10 статті 201 ПК України, у разі відмови продавця товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в ЄРПН покупець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв`язку з придбанням таких товарів/послуг або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Надходження такої заяви із скаргою є підставою для проведення документальної позапланової виїзної перевірки зазначеного продавця для з`ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов`язань з податку за такою операцією.

Зміст наведених податкових норм, які діяли на час виникнення спірних відносин, дає підстави для висновку, що платник податку має право на включення до податкового кредиту сум податку, сплачених ним за наслідками господарських операцій, дійсність та достовірність яких підтверджується внесеними до ЄРПН податковими накладними, іншими документами, встановленими ПК України, що посвідчують право на віднесення сум податку до податкового кредиту. Визначальним є факт підтвердження операцій податковими накладними і внесення їх до ЄРПН в строки, встановлені законодавством.

Слід також зазначити, що згідно зі статтею 201 ПК України обов`язок із оформлення і реєстрації податкових накладних покладено на платника податку - продавця товарів (послуг), а не платника податку, який формує податковий кредит, і при цьому зазначена стаття, а також Порядок №1379, положення якого були чинними на момент спірних правовідносин, не містили імперативних приписів про необхідність визначення у цих документах номенклатури товарів/послуг у повній відповідності із предметом договору, як і не містили вимог про детальне зазначення сутності та змісту наданих послуг.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду, викладеної у його постанові від 19 червня 2020 року у справі №810/2080/16, за умови реального здійснення господарської операції окремі недоліки податкової накладної, зокрема, помилки при заповненні, що не позбавляють можливості ідентифікувати господарську операцію з поставки товарів (робіт, послуг), платників податку, ціну поставки та суму податку, не може бути безумовною підставою для позбавлення податкової накладної сили звітного податкового і одночасно розрахункового документа, а відтак позбавлення покупця права на формування податкового кредиту.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що єдиним засновником та учасником Товариства є ПАТ «Укртелеком».

Податковий кредит у деклараціях за грудень 2012 року та лютий 2013 року сформовано позивачем на підставі податкових накладних, складених ПАТ «Укртелеком» за наслідком передачі майна, як додаткового внеску до статутного фонду Товариства, і зареєстрованих в ЄРПН.

Жодних дефектів у правовому статусі ПАТ «Укртелеком», яке виписало податкові накладні, на підставі яких Товариством сформовано спірну суму податкового кредиту, або ж недоліків у оформленні первинних документів, складених за результатами господарських операцій, суди не встановили під час розгляду справи й Інспекція на такі обставини не посилалась у акті перевірки.

На думку ж відповідача, порушення позивачем вимог пункту 198.6 статті 198 ПК України полягало лише у віднесенні ним до складу податкового кредиту суми ПДВ на підставі податкових накладних, у яких у графі «номенклатура товарів/послуг продавця» вказано узагальнену назву поставлених товарно-матеріальних цінностей - «додатковий внесок до статутного фонду», яка не відповідає номенклатурі, зазначеній у додатках до актів приймання-передачі майна.

Судом першої інстанції правильно зауважено, що обставини, на які посилається Інспекція у акті перевірки, самі по собі не свідчать про втрату податковими накладними статусу належного податкового документа, не утворюють складу податкового правопорушення та не є підставою для позбавлення платника податку (покупця) права на податковий кредит та на відшкодування ПДВ у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого права та має документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту, сформованого на підставі податкових накладних, зареєстрованих в ЄРПН.

Наведене в контексті змісту встановлених фактичних обставин у цій справі свідчить про неправильне застосування апеляційним судом згаданих норм матеріального права та помилкове скасування законного рішення суду першої інстанції.

Згідно статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З урахуванням того, що висновок суду апеляційної інстанції не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права та відсутність підстав для направлення справи на новий судовий розгляд, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 352, 355, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТриМоб» задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року скасувати, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2016 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

СуддіС.С. Пасічник І.А. Васильєва В.П. Юрченко