Справа № 160/6626/20
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2020-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 грудня 2020 року Справа № 160/6626/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Віхрової В.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -
18.06.2020 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства соціальної політики України (далі відповідач-1), Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (далі відповідач-2) та Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації (далі відповідач-3), в якій просить:
- визнати відмову Міністерства соціальної політики України в особі Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АБС у встановленні ОСОБА_1 статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи протиправною;
- зобов`язати Міністерство соціальної політики України в особі Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС прийняти законне рішення про встановлення ОСОБА_1 статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи;
- зобов`язати Департамент праці та соціального захисту населення Дніпровської обласної державної адміністрації видати ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС;
- встановити судовий контроль за виконанням відповідного судового рішення в даній адміністративній справі.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Дніпропетровського окружного адміністративного суду справа №160/6626/20 передана до розгляду судді Жуковій Є.О.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.06.2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 31.08.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.06.2020 року скасовано, справу направлено до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Дніпропетровського окружного адміністративного суду справа №160/6626/20 передана до розгляду судді Жуковій Є.О.
У зв`язку з тимчасовою втратою працездатності суддею Жуковою Є.О. винесено розпорядження №359д від 06.10.2020 р. про призначення повторного автоматизованого розподілу справи.
За результатами повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Дніпропетровського окружного адміністративного суду справа №160/6626/20 передана до розгляду судді Віхровій В.С. 07.10.2020 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
Частиною 2 ст. 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 261 КАС України, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
У відповідності до ч.1 ст. 262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
16.11.2020 року відповідач-1 надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 21.04.2020 року особову справу ОСОБА_1 розглянуто комісією 28.04.2020 року (протокол №12) та прийнято рішення про підтвердження рішення Комісії від 26.08.2011 року (протокол №35) щодо відмови у визначенні йому статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Після розгляду документи ОСОБА_1 та витяг з протоколу Комісії про прийняте рішення надіслано до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської облдержадміністрації.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .
Позивач постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується:
- довідкою №3/2 від 22.02.1991 будівельного управління №4 тресту "Укрсхіднафтогазбуд" "Главнафтогазбуду" Міністерства будівництва підприємств нафтової та газової промисловості, підписаною старшим інспектором з кадрів ОСОБА_2 та головою первинної організації "Профспілка Чорнобиль" СУ-4 ОСОБА_3, в якій зазначено, що позивач здійснював будівництво газопроводу в районі Чорнобильської АЕС/30 км. зони зі ступенем зараження 40 кюрі/кв. км.;
- протоколом засідання комісії, призначеної наказом №51 від 22 жовтня 1991 року по СУ-4 П/О "Укргазбуд" (від 06.11.1991 року), згідно якого комісією встановлено, що роботи проводилися безпосередньо в зоні відчуження відрядні посвідчення візувалися Поліським райвиконкомом, який здійснював контроль за ходом будівництва та здійснював контроль за радіаційною обстановкою в зоні будівництва;
- довідкою №89 від 13.05.2010 філії "Укрінтеравтосервіс-Полтава" Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів "Укрінтеравтосервіс" Мінтрансу України, підписаною керівником та головним бухгалтером філії ОСОБА_4 , в якій зазначено, що позивач працював в зоні відчуження "Оране-Чорнобиль" в період: 18, 19, 20, 21 червня 1987 року та 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15 липня 1987 року на посаді водія, у зв`язку із чим виплачено заробітну плату у розмірі 290,23 карбованці.
Крім того, позивачу 1987 році виконавчим комітетом Дніпропетровської обласної ради народних депутатів видане тимчасове посвідчення № НОМЕР_2 про те, що він є учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС.
В подальшому, 30.04.1991 ПСМО "Укрнафтогазбуд" було видане посвідчення № НОМЕР_3 учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році.
З матеріалів справи видно, що позивач неодноразово ініціював питання про встановлення йому статусу учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.
Однак, зокрема, рішенням Комісії від 26.08.2011 № 35 було відмовлено позивачу у визначенні йому статусу учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, що вбачається із витягу з протоколу № 105 засідання Комісії від 31.01.2017.
Згідно витягу з протоколу №105 засідання Комісії від 31.01.2017 року Комісією вирішено підтвердити рішення Комісії Мінсоцполітики від 26.08.2011 №35 в частині відмови у визначенні статусу учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС відносно позивача.
27.02.2019 рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська заяву ОСОБА_1 про встановлення факту виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС було задоволено та встановлено факт виконання робіт ОСОБА_1 по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, щоденно (без вихідних і святкових днів) 18, 19, 20, 21 червня 1987 року та 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15 липня 1987 року безвиїзно.
Листом від 01.08.2019 №1328/0/78-19/291 «Про повернення справ» Міністерство соціальної політики України було повернуто справу ОСОБА_1 без розгляду на засіданні Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, оскільки документи, які б підтверджували факт виконання заявником робіт у зоні відчуження, не надано. Також, в резолютивній частині рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2019 не вказано населений пункт, в якому ОСОБА_1 виконував роботи по ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС.
Позивач не погоджуючись з такими діями відповідачів, вважаючи протиправною відмову Міністерства соціальної політики України в перегляді рішення по визначенню статусу особи, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи, звернувся до суду з позовом.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21.04.2020 року у справі №160/9595/19 позов ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково:
- визнано протиправними дії комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, з повернення без розгляду особової справи ОСОБА_1 ;
- зобов`язано комісію зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, повторно розглянути особову справу ОСОБА_1 щодо визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і видачі відповідного посвідчення та прийняти рішення відповідно до вимог законодавства;
- в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
На виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 21.04.2020 року особову справу ОСОБА_1 розглянуто комісією 28.04.2020 року (протокол №12) та прийнято рішення про підтвердження рішення Комісії від 26.08.2011 року (протокол №35) щодо відмови у визначенні йому статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Після розгляду документи ОСОБА_1 та витяг з протоколу Комісії про прийняте рішення надіслано до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської облдержадміністрації.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом, який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, є Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 року № 796-ХІІ (надалі - Закон № 796-ХІІ).
Відповідно до ст. 9 Закону № 796-ХІІ особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема, учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків.
Згідно з частиною 1 статті 10 Закону № 796-ХІІ учасниками ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року № 51 затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який регулює правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок №51).
Пунктом 2 зазначеного Порядку визначено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та надає право користуватися пільгами і компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства.
Пунктом 10 зазначеного Порядку передбачено, що посвідчення видаються учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС на підставі одного з таких документів: а) посвідчення про відрядження в зону відчуження, б) військового квитка і довідки командира військової частини або архіву про участь у ліквідації наслідків аварії у зоні відчуження, в) довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження. Видача посвідчень іншим потерпілим і учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також дружині (чоловіку) або опікуну дітей померлого громадянина, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою провадиться Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання.
Пунктом 12 Порядку № 51 спірні питання визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, вирішуються комісією при Мінпраці, до складу якої, крім спеціалістів зазначеного Міністерства включаються спеціалісти МОЗ, МНС, Мінюсту, Міноборони, Держкомгідромету та Київської облдержадміністрації за поданням Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.
Однак, зокрема, рішенням Комісії від 26.08.2011 № 35 було відмовлено позивачу у визначенні йому статусу учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, що вбачається із витягу з протоколу № 105 засідання Комісії від 31.01.2017.
Згідно витягу з протоколу №105 засідання Комісії від 31.01.2017 року Комісією вирішено підтвердити рішення Комісії Мінсоцполітики від 26.08.2011 №35 в частині відмови у визначенні статусу учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС відносно позивача.
Суд звертає увагу, що на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом № 796-ХІІ.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачу 30.04.1991 ПСМО "Укрнафтогазбуд" було видане посвідчення № НОМЕР_3 учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році.
Пунктом 3 Порядку № 51 визначено, що інвалідам з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілим від Чорнобильської катастрофи, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворих внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, віднесеним до категорії 1, а також учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року - незалежно від кількості робочих днів, з 1 липня 1986 року до 31 грудня 1986 року - не менше 5, а у 1987 році - не менше 14 календарних днів, віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення синього кольору, серія А. При цьому у посвідченні на правій стороні по діагоналі зліва направо ставиться штамп фарбою червоного кольору "Перереєстровано" і на вільному місці виконується запис про дату перереєстрації.
Починаючи з 01.10.1998 року зазначене посвідчення без такого штампу вважається недійсним. Посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" і "Постраждалий від Чорнобильської катастрофи" (категорії 1, 2, 3 серії А) без відмітки про перереєстрацію, передбачену у абзаці першому пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 04.02.1997 року № 135.
Так, 27.02.2019 рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська заяву ОСОБА_1 про встановлення факту виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС було задоволено та встановлено факт виконання робіт ОСОБА_1 по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, щоденно (без вихідних і святкових днів) 18, 19, 20, 21 червня 1987 року та 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15 липня 1987 року безвиїзно.
Як вбачається з матеріалів справи, витягом з Протоколу засідання комісії від 24.11.2016 №104 Комісія з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у зв`язку зі спірним питанням, направила документи ОСОБА_1 до Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України.
Таким чином, наявні підстави вважати, що Міністерство соціальної політики України протиправно відмовило в перегляді рішення ОСОБА_1 по визначенню статусу особи, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи.
Правомірність повернення особової справи позивача рішенням Комісії від 01.08.2019 року №1328/0/78-19/291 була предметом розгляду у справі №160/9595/19, по якій постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21.04.2020 року було визнано протиправними дії комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, з повернення без розгляду особової справи ОСОБА_1 та зобов`язано комісію зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, повторно розглянути особову справу ОСОБА_1 щодо визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і видачі відповідного посвідчення та прийняти рішення відповідно до вимог законодавства.
Проте, відповідачами було прийнято рішення від 28.04.2020 року про підтвердження рішення Комісії від 26.08.2011 року (протокол №35) щодо відмови у визначенні йому статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Статтею 16 Конституції України передбачено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи -катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Рішенням від 17.07.2018 № 6-р/2018 Конституцій Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII.

Конституційний Суд України звернув увагу на засадничий характер обов`язку держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та на необхідність виокремлення категорії громадян України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і потребують додаткових гарантій соціального захисту у зв`язку з надзвичайними масштабами вказаної катастрофи та її наслідків.

Встановлення у законах України пільг, компенсацій та гарантій громадянам України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, обумовлено виконанням державою свого конституційного обов`язку, передбаченого статтею 16 Основного Закону України, щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та збереження генофонду Українського народу. Такі пільги, компенсації та гарантії є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян, а тому скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку

Скасування пільг, компенсацій та гарантій не відповідає конституційному обов`язку держави, передбаченому у статті 16 Основного Закону України, щодо осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, тому пільги, компенсації та гарантії є такими, що захищені Конституцією України від негативних наслідків для цієї категорії осіб при внесенні змін до законодавства України (п. 4 мотивувальної частини).

Положення ст. 65 Закону 796-ХІІ передбачають, що учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

При зміні категорії, а також у випадках, передбачених статтею 17 Закону 796-XII, посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до приписів наведеної норми Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 551 від 11 липня 2018 року, якою затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян (далі - Порядок №551).

Положеннями абз. 1, 2, 3 п. 11 Порядку № 551 визначено, що посвідчення видаються уповноваженими органами за місцем проживання (реєстрації) особи на підставі рішень комісій з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, утворених уповноваженими органами (далі-регіональні комісії).

Посвідчення видаються: учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - на підставі одного з таких документів: довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження із зазначенням кількості днів і населеного пункту, підтвердженої первинними документами (наказ чи розпорядження про відрядження до зони відчуження із зазначенням періоду роботи (служби) в зоні відчуження, особового рахунка, табеля обліку робочого часу, посвідчення про відрядження в зону відчуження з відміткою підприємства про прибуття та вибуття працівника, шляхових листів (за наявності), трудової книжки (у разі потреби); особам з інвалідністю з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілим від Чорнобильської катастрофи, віднесеним до категорії 1, щодо яких установлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, - на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності відповідної групи, пов`язаної з Чорнобильською катастрофою.

Отже, з наведеного вбачається обов`язок уповноважених органів за місцем приживання (реєстрації) особи видавати посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" від Чорнобильської катастрофи особам посвідчення, які надають останнім право користування пільгами, встановленими Законом від 28.02.1991 року 796-ХІІ, за наявності відповідного рішення комісії.

Матеріалами справи та наявними в ній документами підтверджується підстави для видачі позивачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Суд зазначає, що рішення від 28.04.2020 року про підтвердження рішення Комісії від 26.08.2011 року (протокол №35) щодо відмови у визначенні йому статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС не містить в собі підстав та обґрунтувань такої відмови.

Наявними в матеріалах справи доказами та судовими рішеннями встановлено, що позивач має право на отримання посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Позивач просить визнати протиправною відмову Міністерства соціальної політики України в особі Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АБС у встановленні ОСОБА_1 статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням викладеного, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, визнавши протиправними дії відповідача щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи та скасувавши рішення, оформлене протоколом №12 від 28.04.2020 року, про підтвердження рішення Комісії від 26.08.2011 року (протокол №35) щодо відмови у визначенні ОСОБА_1 статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, як протиправне.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання Міністерства соціальної політики України в особі Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС прийняти законне рішення про встановлення ОСОБА_1 статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи та зобов`язання Департаменту праці та соціального захисту населення Дніпровської обласної державної адміністрації видати ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, суд зазначає наступне.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що розглядається, повноваження щодо видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, регламентовано Порядком №551.

Умови, за яких орган відмовляє у видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Такі ж висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 440/793/19, від 02.04.2020 року у справі № 826/568/19, а також від 02.07.2020 року за № 825/2228/18.

Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці також неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 CM, від 11.02.2019 у справі N 2а-204/12).

Як встановлено судом у даній справі, позивачу було відмовлено у видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з формальних підстав, починаючи з 2011 року, а зобов`язання відповідача повторно розглянути питання щодо можливості видачі згідно рішення суду не призвело до відновлення його порушених прав.

У зв`язку із чим, беручи до уваги повторюваний характер відмови, суд доходить висновку про необхідність врахування положень ст. 13 Конвенції, правових висновків Верховного Суду та вважати в даному випадку належним способом захисту порушеного права саме: зобов`язання Міністерства соціальної політики України в особі Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС прийняти рішення про встановлення ОСОБА_1 статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи та зобов`язання Департаменту праці та соціального захисту населення Дніпровської обласної державної адміністрації видати ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

Такий спосіб захисту порушеного в повному обсязі відповідає повноваженням суду, визначеним ч. 4 ст. 245 КАС України. При цьому суд враховує, що за встановлених у справі обставин всі умови для прийняття рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки розташованої на території позивачем виконано. Інших обставин, що могли б слугувати підставами для відмови в наданні таких дозволів ні оскаржуваний наказ, ні відзив на позовну заяву не містить.

Частиною першою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, позовна заява належить задоволенню у повному обсязі.

Решта доводів сторін висновків суду за наслідками розгляду даної справи не спростовують.

При цьому судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Щодо вимоги про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovaki), № 2132/02, пп. 24-27, від 13.06.2006, пп. 18 рішення «Ліпісвіцька проти України» №11944/05 від 12.05.2011).

Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002, «Ромашов проти України» від 27.07.2004, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009).

Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

Згідно із статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до приписів частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт, також є формою забезпечення виконання судових рішень.

Суд наголошує, що завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

При цьому, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.

Судом не встановлено, що загальний порядок виконання судового рішення не дасть очікуваного результату, або що відповідач буде створювати перешкоди для його (рішення) виконання і позивачем не надано жодних доказів на спростування зазначеної обставини.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по справі та зобов`язання відповідача подати суду звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк у цій справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

За результатами розгляду даної справи, сплачений судовий збір за подання даного позову у загальному розмірі 2522,40 грн. (квитанція №0.0..1 від 17.06.2020 р.) підлягає стягненню на користь позивача з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань відповідно до ст. 139 КАС України .

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 132, 139, 246, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_4 ) до Міністерства соціальної політики України (вул. Еспланадна, б. 8/10, м. Київ, 01601, ), Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (вул.Еспланадна, б. 8/10, м. Київ, 01601) та Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації (вул. Набережна перемоги, б. 26, м. Дніпро, 49094, ) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення, оформлене протоколом №12 від 28.04.2020 року, про підтвердження рішення Комісії від 26.08.2011 року (протокол №35) щодо відмови у визначенні ОСОБА_1 статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Визнати протиправними дії Міністерства соціальної політики України в особі Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АБС щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Зобов`язати Міністерство соціальної політики України в особі Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС прийняти рішення про встановлення ОСОБА_1 статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Зобов`язати Департамент праці та соціального захисту населення Дніпровської обласної державної адміністрації видати ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

В порядку розподілу судових витрат стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства соціальної політики України, Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації судові витрати з оплати судового збору у сумі 2522 грн. 40 коп. пропорційно.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.С. Віхрова