Справа № 160/13520/20
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2020-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні в м. Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
21.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у відмові в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи ОСОБА_1 з 10.11.1993 року по 30.11.1995 року в ЗАТ Ізограф, з 05.12.1996 року по 18.03.1998 року в Українсько - Ізраїльському товаристві з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями Інтер - Глоб, з 01.04.1998 року по 10.05.2003 року в ТОВ Обол, з 19.05.2003 року по 29.12.2003 року в ТОВ Фінресурс;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 10.11.1993 року по 30.11.1995 року в ЗАТ Ізограф, з 05.12.1996 року по 18.03.1998 року в Українсько - Ізраїльському товаристві з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями Інтер - Глоб, з 01.04.1998 року по 10.05.2003 року в ТОВ Обол, з 19.05.2003 року по 29.12.2003 року в ТОВ Фінресурс та здійснити перерахунок і виплату пенсії з 04.11.2019 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.10.2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
07.12.2020 року від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив на адміністративний позов, в обґрунтування якого зазначено, що відповідно до особистої заяви від 30 жовтня 2019 року і документів позивачу 04.11.2019 року призначена пенсія за віком за нормами Загону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих акті» України щодо підвищення пенсій». Згідно наданих документів стаж роботи позивача становить 32 року 17 днів. Неможливо зарахувати періоди робота з 10.11.1993 року по 30.11.1995 року - відсутні дата наказу на звільнення, по відбитку печатки неможливо з`ясувати яке саме підприємство здійснила запис на прийом і звільнення; з 05.12.1996 року по 10.05.2003 року - виправлення в даті на звільнення; з 01.04.1998 року по 10.05.2003 року - виправлення в запису на звільнення; з 19.05.2003 року по 29.12.2003 року - відсутні дати в наказі на прийом і на звільнення. Всі недоліки в записах трудової книжки позивача не відповідають вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58. З огляду на вищезазначене, на думку представника відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області діяло в межах своїх повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства і ніяким чином не порушувало прав та законних інтересів позивача. На підставі викладеного, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що з 04.11.2019 року ОСОБА_1 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зі змінами, внесеними Законом України від 03.10.2017 року 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій».
Страховий стаж позивача становить 32 роки 17 днів.
27.09.2020 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою щодо отримання письмового роз`яснення щодо підстав не зарахування до його страхового стажу періодів його роботи.
Не погодившись з такими діями відповідача позивач звернувся до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, з яким кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення. Реалізація цього обов`язку здійснюється органами державної влади відповідно до їх повноважень.
Надане вищевказаною статтею право деталізоване у Законах України від 05.11.1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788) та від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).
Закон №1788 відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій, спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих; та гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
Згідно із ст. 1 Закону №1788 громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Частиною 1 статті 26 Закону №1058 визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема:
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.
Приписами ст. 24 Закону №1058 визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до ст. 7 Закону №1788 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.
Відповідно до статті 56 Закону №1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно з статтею 62 Закону №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Так, пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі - Порядок № 637), встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.
Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
Як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_1 від 28.08.1978 року ОСОБА_1 у спірний період працював:
- з 10.11.1993 року по 30.11.1995 року - в ЗАТ Ізограф на посаді начальника відділу поставок;
- з 05.12.1996 року по 18.03.1998 року - в Українсько - Ізраїльському Товаристві з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями Інтер - Глоб на посаді менеджера виробничого відділу;
- з 01.04.1998 року по 10.05.2003 року - в ТОВ Обол на посаді заступника директора по виробництву;
- з 19.05.2003 року по 29.12.2003 року - в ТОВ Фінресурс на посаді начальника відділу продаж.
Відповідачем не зараховано вказані періоди роботи позивача до страхового стажу на підставі того, що вони були внесені до трудової книжки з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, а саме не зараховано періоди роботи: з 10.11.1993 року по 30.11.1995 року - відсутня дата наказу на звільнення, по відбитку печатки неможливо з`ясувати яке саме підприємство здійснила запис про прийом і звільнення; з 05.12.1996 року по 18.03.1998 року - виправлення в даті на звільнення; з 01.04.1998 року по 10.05.2003 року - виправлення в запису на звільнення; з 19.05.2003 року по 29.12.2003 року - відсутні дати в наказів на прийом і на звільнення.
Проте, суд критично ставиться до такого висновку у зв`язку з наступним.
Частиною 3 статті 44 Закону №1058 передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Відповідні положення кореспондуються і в Законі №1788.
Так, згідно з ч. 1 ст. 101 Закону №1788 органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок №22-1).
На підставі пункту 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Отже, чинним законодавством України передбачено право органів Пенсійного фонду при призначенні/перерахунку пенсії перевіряти обґрунтованість видачі документів та достовірність поданих відомостей.
Проте, в даному випадку відповідач не скористався своїм правом перевірки достовірності записів у трудовій книжці, натомість не зарахував періоди роботи позивача з 10.11.1993 року по 30.11.1995 року, з 05.12.1996 року по 18.03.1998 року, з 01.04.1998 року по 10.05.2003 року та з 19.05.2003 року по 29.12.2003 року без обґрунтованих підстав, пославшись лише на формальні неточності у записах.
Крім того, судом спростовуються доводи відповідача, що в записі трудової книжки позивача за період роботи з 05.12.1996 року по 18.03.1998 року є виправлення в даті на звільнення, оскільки дослідивши копію вказаної трудової книжки судом встановлено, що запис виконаний чітко та без будь-яких виправлень.
Також, судом спростовуються доводи відповідача про наявність виправлень в запису на звільнення в записі трудової книжки позивача за період роботи з 01.04.1998 року по 10.05.2003 року, оскільки дослідивши копію вказаної трудової книжки судом встановлено, що запис виконаний чітко та без будь-яких виправлень.
Також, відповідач вказує, що відсутні дати в наказі на прийом і на звільнення за період роботи позивача з 19.05.2003 року по 29.12.2003 року, проте досліджуючи відповідні записи судом встановлено їх наявність.
Щодо не зарахування відповідачем періодів роботи позивача з 10.11.1993 року по 30.11.1995 року у зв`язку з відсутністю дати на звільнення та неможливістю встановлення підприємства з відбитку печатки суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що дійсно з трудової книжки серії НОМЕР_1 від 28.08.1978 року ОСОБА_1 вбачається, що запис за період роботи позивача з 10.11.1993 року по 30.11.1995 року містить нечіткий відбиток печатки підприємства та відсутня дата наказу про звільнення.
Проте, суд не погоджується із висновком відповідача, що такі неточності можуть слугувати наслідком не зарахування певних періодів роботи виходячи із наступного.
Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 року затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (надалі, також Інструкція).
Відповідно до пункту 1.1 "Загальні положення" Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Пунктами 1.1, 2.2, 2.4, 2.14, 2.15 Інструкції передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення; у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства, під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу, у графі 3 пишеться: "Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво" із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду; якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа перейменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.
Водночас, пунктами 2.6, 2.8 - 2.10 Інструкції передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та ін. мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів. У розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за № таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)" і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу.
Суд критично ставиться до зазначеної у відзиві позиції відповідача, оскільки у трудові книжці позивача вказано, що він працював у спірний період на різних посадах. Матеріали справи не містять доказів у підтвердження того, що дані трудової книжки позивача (в частині спірного періоду роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому зазначені відповідачем недоліки (нечіткість відбитку печатки підприємства та відсутність дати наказу про звільнення) не можуть бути самостійною підставою для не зарахування вказаних періодів роботи до страхового стажу.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Також суд зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 року у справі №687/975/17.
Суд вважає, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що існуючі неточності в заповненні трудової книжки не спростовують того факту, що позивач працював на різних посадах в спірний період: з 10.11.1993 року по 30.11.1995 року, з 05.12.1996 року по 18.03.1998 року, з 01.04.1998 року по 10.05.2003 року та з 19.05.2003 року по 29.12.2003 року та є формальними.
За таких обставин, суд вважає, що відповідачем було протиправно не зараховано періоди роботи позивача з 10.11.1993 року по 30.11.1995 року, з 05.12.1996 року по 18.03.1998 року, з 01.04.1998 року по 10.05.2003 року та з 19.05.2003 року по 29.12.2003 року.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 10.11.1993 року по 30.11.1995 року, з 05.12.1996 року по 18.03.1998 року, з 01.04.1998 року по 10.05.2003 року та з 19.05.2003 року по 29.12.2003 року та здійснити перерахунок і виплату пенсії з 04.11.2019 року.
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, тому судові витрати в розмірі 840,80 грн. підлягають стягненню на користь позивача з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань.
Згідно з ч.5 ст. 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 72, 77, 139, 242-246, 250, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у відмові в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи ОСОБА_1 з 10.11.1993 року по 30.11.1995 року в ЗАТ Ізограф, з 05.12.1996 року по 18.03.1998 року в Українсько - Ізраїльському товаристві з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями Інтер - Глоб, з 01.04.1998 року по 10.05.2003 року в ТОВ Обол, з 19.05.2003 року по 29.12.2003 року в ТОВ Фінресурс.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Серьогіна