Справа № 640/18633/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2020року

у справі №640/18633/19 (розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (надалі - відповідач), в якому просила суд:

- визнати неправомірним дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з 22.07.2019 року та не зарахування до стажу періодів з 01.08.1992 року по 15.10.1997 року та з 16.12.1998 року по 31.08.2004 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) пенсію за віком, починаючи з 22.07.2019 року, зарахувавши до стажу періоди з 01.08.1992 по 15.10.1997 та з 16.12.1998 по 31.08.2004 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що відповідачем протиправно було відмовлено у призначенні позивачеві пенсії за віком та не враховано до стажу періодів з 01.08.1992 року по 15.10.1997 року та з 16.12.1998 року по 31.08.2004 року, оскільки останні підтверджується відповідними доказами, зокрема записами у трудовій книжці та актом Комунального підприємства "Жилищник-8". Таким чином, позивач має право на пенсію відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з 22.07.2019 року та не зарахування до стажу періодів з 01.08.1992 року по 15.10.1997 року та з 16.12.1998 року по 31.08.2004 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) пенсію за віком, починаючи з 22.07.2019 року, зарахувавши до стажу періоди з 01.08.1992 по 15.10.1997 та з 16.12.1998 по 31.08.2004 року.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ).

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням відповідачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2020року та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що періоди роботи з 01.08.1992 року по 15.10.1997 року та з 16.12.1998 року по 31.08.2004 року правомірно не було зараховано до стажу роботи, оскільки відповідно до запису в трудовій книжці про звільнення позивача з КП "Чарівниця", на печатці підприємства відсутній ідентифікаційний код підприємства, а довідка, надана Комунальним підприємством "Жилищник -8" не відповідає вимогам законодавства. Таким чином, загальний страховий стаж ОСОБА_1 становить 21 рік 9 місяців та 23 дні, що не дає права на призначення пенсії за віком.

Позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 22.07.2019 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначенні пенсії за віком.

Листом від 30.08.2019 №192467/03 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про не врахування періоду трудового стажу з 01.08.1992 року по 15.10.1997 року - в зв`язку з тим, що в трудовій книжці на печатці підприємства відсутній ідентифікаційний код організації; 16.12.1998 по 31.08.2004 року - з посиланням на п. 9 ст. 11 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Позивач вважає таку відмову відповідача протиправною та такою, що не відповідає вимогам діючого законодавства, звернулась до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права. Отже, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права. Також, суд першої інстанції зазначив, що наданні позивачем документи, повністю підтверджують факт здійснення нею догляду у період з 16.12.1998 року по 31.08.2004 року за матір`ю - інвалідом 1 групи, натомість, відповідачем безпідставно не було враховано вказаний період до стажу роботи, чим порушено приписи п. є ч. 3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Щодо посилання апелянта на те, що запис в трудовій книжці позивача не заповнена належним чином (відсутні дані про код ЄДРПОУ на печатці), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування розроблений Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Положеннями статті 24 цього Закону закріплено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Таким нормативно-правовим актом, що відповідно до Конституції України гарантував всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій, є Закон України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ).

Відповідно до статті 62 Закону України №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію наведеної бланкетної норми Кабінетом Міністрів України 12 серпня 1993 року прийнято постанову № 637, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Згідно з п. 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 цього Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 17 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року (далі - Інструкція №58).

Відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 вказаної Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно пункту 4 до постанови Кабінету міністрів України "Про трудові книжки працівників" № 301 від 27.04.1993 року відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Отже, на момент внесення у трудову книжку позивача записів була чинна Інструкція "Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях", затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 № 162.

Згідно з пунктом 2.2 Інструкції № 162 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції № 162 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно з пунктом 2.11 Інструкції № 162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийом на роботу.

Таким чином, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

В свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Правова позиція щодо недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року по справі № 677/277/17 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Також, Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 року по справі № 490/12392/16-а та від 04.09.2018 року по справі № 423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.09.2019 р. у справі № 638/18467/15-а та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовується апелянтом, що відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 (запис №18), позивач працювала директором державного комунального підприємства "Чарівниця" з 01.08.1992 року по 15.10.1997 року (приказ №1от 01.08.1992).

Відповідно до запису трудової книжки №19 за 15.10.1997 позивач була звільнена за власним бажанням відповідно до ст. 36 КЗоТ України (приказ №28 от 15.10.1997).

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта щодо обґрунтованого неврахування страхового стажу позивача з посиланням на невірне заповнення трудової книжки, оскільки працівник не може відповідати за правильність і повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві.

В свою чергу неналежний порядок ведення і заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах, що узгоджується з висновками Верховного Суду в подібних правовідносинах, які на виконання частини 5 статті 242 КАС України враховувалися судом першої інстанції.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень статті 101 Закону України № 1788-ХІІ органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Отже, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.07.2019 року по справі № 127/1849/17 та від 13.03.2020 року по справі №263/13195/16-а та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з тим, що відповідачем безпідставно не враховано надані документи, розбіжності в яких, не є такими, що унеможливлюють призначення пенсії позивачу за період з 01.08.1992 року по 15.10.1997 року, що не спростовано відповідачем під час апеляційного розгляду справи.

Щодо не зарахування відповідачем до загального стажу періоду догляду позивача за матір`ю, яка мала 1 групу інвалідності, а саме, період з 16.12.1998 року по 31.08.2004 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту «є» частини 3 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується час догляду за інвалідом 1 групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Порядок встановлення часу догляду за інвалідом 1 групи, дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду встановлений п. 10 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній , затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, згідно з яким зазначений час догляду встановлюється на підставі: акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду; документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для інвалідів І групи і дітей-інвалідів) і вік (для престарілих і дітей-інвалідів).

Акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду складається органами Пенсійного фонду на підставі відомостей житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації), сільських, селищних рад, опитування осіб, за якими здійснюється догляд та їх сусідів, інших даних.

Документами, які підтверджують перебування на інвалідності можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів праці та соціального захисту населення або Пенсійного фонду та інші документи.

Згідно з пункту 9 статті 11 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають один із непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікун, піклувальник, один із прийомних батьків, батьків-вихователів, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, дитиною, хворою на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, за дитиною, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, якій не встановлено інвалідність, а також непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою, яка досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства.

Так, в матеріалах справи наявна довідка відділу реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції м. Києва, відповідно до якої попереднє прізвище позивача - Багдасарова.

Відповідно до довідки управління праці та соціального захисту населення Гірницької районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області від 10.06.2010 №874 ОСОБА_2 (позивач) дійсно перебувала на обліку у Гірницькому управлінні праці та соціального захисту населення м. Макіївка та отримувала компенсацію непрацюючої працездатної особи, яка здійснює догляд за інвалідом І групи.

Довідкою МСЕК серії МСЕ №067061 підтверджується, що ОСОБА_3 (мати позивача, за якою остання здійснювала догляд у спірний період) мала першу групу інвалідності та потребувала постійного стороннього догляду.

Актом КП "Жилищник-8" від 11.07.2019 за підписом директора, головного бухгалтера та осіб - сусідів підтверджується, що ОСОБА_2 дійсно постійно проживала з матір`ю, ОСОБА_3 з 16.12.1998 по 23.10.200 року за адресою: АДРЕСА_2 , з 23.10.2001 по 31.08.2004 за адресою: АДРЕСА_3 та здійснювала догляд за матір`ю інвалідом І групи по зору.

Колегія суддів звертає увагу, що на Пенсійного фонду покладено обов`язок по складанню акту обстеження фактичних обставин здійснення догляду за особою, яка має інвалідність, згідно Порядку № 637 органи.

Вказаний акт складається на підставі на підставі відомостей житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації), сільських, селищних рад, опитування осіб, за якими здійснюється догляд та їх сусідів, інших даних.

Матеріали справи свідчать, та не заперечується відповідачем, що йому було надано відомості від КП "Жилищник-8" за підписами, у тому числі, сусідів позивача, які посвідчили, що остання здійснювала догляд за матір`ю - інвалідом І групи, проте, на переконання суду, відповідачем безпідставно не було враховано надані позивачем документи, а лише беззмістовно процитовано положення п. 9 ст. 11 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", не надавши належної оцінки наданому позивачем акту КП "Жилищник-8", свідомо проігнорувавши приписи Порядку №637 безпідставно відмовлено у зарахуванні стажу.

На переконання суду, наданні позивачем документи, повністю підтверджують факт здійснення нею догляду у період з 16.12.1998 року по 31.08.2004 року за матір`ю - інвалідом 1 групи, натомість, відповідачем безпідставно не було враховано вказаний період до стажу роботи, чим порушено приписи п. є ч. 3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

За наведених обставин суд вважає відмову відповідача у призначенні пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з 22.07.2019 року та не зарахування до стажу період по догляду за інвалідом І групи з 16.12.1998 року по 31.08.2004 року - необґрунтованою та протиправною.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині визнання неправомірними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з 22.07.2019 року та не зарахування до стажу періодів з 01.08.1992 року по 15.10.1997 року та з 16.12.1998 року по 31.08.2004 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Також, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правомірно з урахуванням вимог частини 4 статті 245 КАС України зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) пенсію за віком, починаючи з 22.07.2019 року, зарахувавши до стажу періоди з 01.08.1992 по 15.10.1997 та з 16.12.1998 по 31.08.2004 року.

Колегія суддів зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. №15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2020року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г. В. Земляна

Судді: Є. І. Мєзєнцев

В. В. Файдюк