Справа № 308/9720/20
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 308/9720/20 пров. № А/857/12795/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу відповідача, який зі слів іменований, як громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 вересня 2020 року (ухвалене у м. Ужгород судом у складі головуючого судді Бенца К.К., повний текст рішення складено 24 вересня 2020 року) у справі № 308/9720/20 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до відповідача, який зі слів іменований, як громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про примусове затримання, суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

У вересні 2020 року Військова частина НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернулася до суду із позовом, яким просила затримати громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Затримано громадянина Республіки Узбекистан, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, на строк який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційних вимог відповідач посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відносно громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 є рішення адміністративного суду про його примусове видворення за межі України, і щодо існування процедури примусового видворення на виконання відповідного рішення суду. Вказує, що даний факт судом до уваги не взято. Крім того, зазначає, що Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Угода між Кабінетом Міністрів України та Урядом Республіки Узбекистан про приймання та передачу осіб, які перебувають на території держав нелегально» від 13.09.2001 року по різному регулюють питання видворення та передачі з території України іноземців та осіб без громадянства (реадмісію). Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. З урахуванням того, що відповідач не підлягає примусовому видворенню за межі території України на підставі судового рішення за процедурою, передбаченою ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст. 288 КАС України, він повинен бути переданий до країни свого громадянства за процедурою, що визначена вказаною Угодою. Однак, позивачем не вживалось жодного заходу щодо його реадмісії в порядку визначеному Угодою, окрім повідомлення консульської установи щодо затримання їх громадянина. Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для затримання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. По суті заперечення на апеляційну скаргу співпадають з мотивами та висновками, здійсненими в судовому рішенні судом першої інстанції.

Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у відповідності до вимог ст. 268 КАС України, шляхом надіслання повідомлень на електронні пошти зазначених учасників справи та на номер телефону, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули, представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі та участі відповідача. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли.

В силу вимог ч. 4 ст. 229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи і не заперечується сторонами, що відповідач, іменований зі слів, як громадянин республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , о 16.00 21.09.2020 року був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль», на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби «Гута» в районі 261 - 262 прикордонних знаків 500 метрів до державного кордону України, за порушення прикордонного режиму, а саме знаходився в прикордонній смузі без документів, що посвідчують особу.

Документ, що посвідчує особу, підтверджує законність перебування на території України - відсутній, зі слів відповідача потрапив легально на територію України близько сім років тому, однак встановленим порядком територію України не покинув.

21 вересня 2020 року позивачем винесено протокол про адміністративне затримання відповідача терміном до трьох діб з метою встановлення особи у зв`язку із вчиненням ним правопорушення, передбаченого ст. 202 КУпАП (а.с.9).

Про затримання особи іменованої, як громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 було повідомлено акредитоване в Україні Посольство Республіки Узбекистан (а.с.14). При цьому, у вказаному повідомленні було зазначено, що у вказаного громадянина документи які посвідчують його особу відсутні.

22 вересня 2020 року Чопським прикордонним загоном винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства гр. Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16).

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач затриманий у зв`язку із спробою незаконного перетину кордону, підстав для законного перебування на території України, визначених ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», немає, а також у нього відсутні джерела доходу на території України, а тому є необхідність в затриманні відповідача з метою забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до положень ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в`їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Як наслідок з приведеної норми слідує, що чинним законодавством зокрема передбачено, що у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства перешкоджатиме проведенню процедури реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців документа, що дає право на виїзд з України, до нього може бути застосовано судом такий захід, як затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

З матеріалів справи вбачається, що: відповідач був затриманий за порушення прикордонного режиму, а саме знаходився в прикордонній смузі без документів, що посвідчують особу; зі слів відповідача на території України знаходився в продовж декількох років незаконно; у відповідача відсутнє джерело доходу; відсутні родичі; відповідач не володіє Українською мовою; документів що дають змогу повернутися до країни громадянства або походження також відсутні.

Відповідно до п. 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1110, пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно п. 5 вказаного Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців з дня фактичного затримання особи.

Згідно з ч. 11 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Тобто, у випадку застосування процедури реадмісії до такої особи положення чинного законодавства не містять застережень щодо неможливості її затримання.

З огляду на встановлені судом обставини справи, суд вважає, що вагомим аргументом для затримання відповідача з метою достовірної ідентифікації та забезпечення передачі в порядку реадмісії (відповідно до міжнародного договору) є наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач перешкоджатиме проведенню процедури реадмісії у зв`язку з тим, що існує ризик його втечі, позаяк відповідач тривалий час перебуває на території України без належних на те, підстав та відповідних документів, постійного місця проживання, родичів та доходів на території України немає, а так само у зв`язку відсутності у відповідача, який вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців документа, що дає право на виїзд з України.

За приписами ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги відносно розбіжностей між Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та міжнародною Угодою між Кабінетом Міністрів України та Урядом Республіки Узбекистан, колегія суддів зазначає таке.

Законом України «Про ратифікацію Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Республіки Узбекистан про приймання та передачу осіб, які перебувають на території держав нелегально» від 13.09.2001 року було ратифіковано Угоду між Кабінетом Міністрів України та Урядом Республіки Узбекистан про приймання та передачу осіб, які перебувають на території держав нелегально, підписану в м. Ташкенті 12.10.2000 року.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Угоди визначено, що кожна зі Сторін за поданням другої Сторони приймає або передає осіб, які не дотримуються умов в`їзду або перебування на території держави Сторони, що передає, при наявності доказів належності до громадянства держави Сторони, що приймає, зі складанням відповідних документів.

Пунктом 3 ст. 2 Угоди передбачено, що сторони докладають усіх зусиль для відправлення громадян третіх держав, які нелегально знаходяться на території держав Сторін, до держав їх походження.

Таким чином, нормами міжнародної Угоди передбачено обов`язок щодо застосування реадмісії відносно всіх громадян, які не дотримуються умов в`їзду або перебування на території держави Сторони, що передає, при наявності доказів належності до громадянства держави Сторони, що приймає.

З огляду на встановлені обставини справи за яких відповідач стверджує, що він є громадянином Узбекистану та з огляду на відсутність у нього документів, що дають йому право перебування на території України, до відповідача застосовується процедура реадмісії відповідно до вказаної міжнародної Угоди.

Відповідно до ч.3 ст.7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Стосовно посилань скаржника про те, що судом не враховано, що відносно відповідача не має рішення адміністративного суду про примусове його видворення за межі України, як це передбачено положеннями ст. 289 КАС України, то колегія суддів апеляційного суду зазначає, що в даному випадку відповідач позиціонує себе (з його слів) як громадянина Узбекистану, а відтак з огляду на наявність міжнародної угоди, укладеної з Урядом Республіки Узбекистан до відповідача не застосовується процедура примусового видворення, позаяк застосуванню підлягає процедура реадмісії, за наявності якої чинним законодавством не передбачено звернення до суду з позовом про примусове видворення.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність затримання відповідача, який з його слів ідентифікований, як громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів про реадмісію, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що на час прийняття рішення судом першої інстанції підлягали до задоволення.

Щодо доводів скаржника стосовно того, що позивачем не вживалось жодного заходу щодо його реадмісії в порядку визначеному Угодою, колегія суддів враховує ситуацію, що склалася у зв`язку з поширенням коронавірусу COVID-19 та заходи, які вживалися державою з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, а саме встановлення з 12.03.2020 і по даний час на всій території України карантину.

Наслідком встановлення карантину є, зокрема, заборона перевезень авіаційним транспортом, встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2020 року № 228 «Питання перевезень авіаційним транспортом».

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення норм матеріального та процесуального права не спростовують законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 271, ст. 272, ст.288, ст. 308, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача, який з його слів ідентифікує себе, як громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 вересня 2020 року у справі № 308/9720/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Т. В. Онишкевич
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 10 грудня 2020 року.