Справа № 461/7033/16-а
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2020-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 461/7033/16-а

провадження № К/9901/22940/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів: Берназюка Я.О., Желєзного І.В, розглянувши у письмовому провадженні в касаційному порядку справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії, за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на постанову Галицького районного суду м. Львова у складі головуючого судді Волоско І.Р. від 20 грудня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Запотічного І.І., Довгої О.І., Каралюса В.М. від 24 квітня 2017 року,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії, в якому просив:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за період з 1 листопада 2013 року до 24 червня 2016 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 1 листопада 2013 року до 24 червня 2016 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року, позові вимоги ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за період з 1 листопада 2013 року до 24 червня 2016 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 1 листопада 2013 року до 24 червня 2016 року.

3. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону, відтак Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області має відновити виплату пенсії ОСОБА_1 , який виїхав на постійне місце проживання закордон та отримав право, до цього, на пенсію в Україні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

4. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області звернулось із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року та ухвалити нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

5. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 січня 1996 року ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років як колишньому військовослужбовцю.

З 1 листопада 2013 року ОСОБА_1 виплата пенсії була припинена у зв`язку з виїздом позивача за кордон.

З 24 червня 2016 року, в зв`язку з поверненням в Україну, виплата пенсії продовжилась.

11 липня 2016 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії за період з 1 листопада 2013 року до 24 червня 2016 року.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області листом від 22 липня 2016 року № 702/В-20 повідомило про відмову у нарахуванні та виплаті пенсії за вказаний період.

6. Вважаючи рішення відповідача про відмову у виплаті пенсії за період з 1 листопада 2013 року до 24 червня 2016 року неправомірними, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

7. Касаційна скарга обґрунтована тим, що при винесенні оскаржуваних рішень судами попередніх інстанцій не взято до уваги те, що відповідно до статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

ОСОБА_1 в позовній заяві від 28 жовтня 2016 року ставить вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період з 1 листопада 2013 року до 24 червня 2016 року. Отже, ним порушено встановлений Кодексом адміністративного судочинства України строк звернення до суду, однак, позивачем не зазначено причин його пропуску та останній не просив суд їх поновити.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Угода між Україною та Португальською Республікою про соціальне забезпечення, укладена 7 липня 2009 року, для України чинна з 1 березня 2012 року, і застосовується для пенсій за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та пенсій за вислугу років, призначених згідно із законодавством про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Частиною 4 статті 4 Угоди визначено, що ця угода не застосовується до пенсій, які встановлюються згідно з особливими законами та фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пенсії військовослужбовцям в Україні призначаються відповідно до спеціального закону - Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Відповідно до статі 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Оскільки, позивачу було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» норми Угоди на нього не поширюються.

Норми та порядок пенсійного забезпечення осіб звільнених з військової служби регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», тому безпідставним є обґрунтування позову та оскаржуваних рішень Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Безпідставним є посилання судами на Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009, оскільки на сьогодні діє угода між Україною та Португальською Республікою про соціальне забезпечення, укладена 7 липня 2009 року, для України чинна з 1 березня 2012 року.

Конституційний Суд України (рішення від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009) визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини 1 статті 49 та другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У зв`язку з визнанням цих норм неконституційними, положення законів, в яких містяться посилання на вказані статті та регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими не укладено відповідного договору, повинні бути приведені у відповідність із цим рішенням. Проте, стаття 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не визнавалась неконституційною.

8. ОСОБА_1 подано заперечення на касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на постанову Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

9. Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

10. Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

11. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

12. Згідно зі статтею 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

13. Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

14. Як зазначено в пункті 3.3 цього Рішення, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

15. У рішенні Європейського суду з прав людини від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06, пункти 41- 43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань.

16. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70 цього рішення).

17. Відповідно до частин 1, 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

18. Згідно із частиною 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.

19. Водночас згідно з пунктом 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

20. Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2) (пункт 4.1 Порядку № 22-1).

21. Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).

22. Згідно із частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

23. Статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

24. Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 122, та 123 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції

25. Посилання відповідача на положення частини 1 статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», згідно якої пенсії звільненим зі служби особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються є безпідставним, оскільки пенсія позивачу була призначена до виїзду його за кордон, а тому в силу частини 2 цієї статті пенсії призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

26. У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

27. Аналіз зазначених положень статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

28. Отже, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

29. Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на відсутність правових підстав для нарахування та виплати позивачу пенсії під час проживання ОСОБА_1 у Португальській Республіці, оскільки пенсія позивачу призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Угода між Україною та Португальською Республікою про соціальне забезпечення, укладена 7 липня 2009 року, для України чинна з 1 березня 2012 року, і застосовується для пенсій за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та пенсій за вислугу років, призначених згідно із законодавством про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Частиною 4 статті 4 Угоди визначено, що ця угода не застосовується до пенсій, які встановлюються згідно з особливими законами та фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пенсії військовослужбовцям в Україні призначаються відповідно до спеціального закону - Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Оскільки, позивачу було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» норми Угоди на нього не поширюються.

Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що суд першої інстанції не надав оцінку доводу відповідача про те, що відмова суб`єкта владних повноважень була обумовлена, в тому числі, наявною інформацією про те, що позивач отримував пенсію у Португалії.

30. Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

31. Згідно із пунктом 3 частини 1 статтею 322 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням:

а) встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин;

б) доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції;

в) мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

32. Переглядаючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не зазначив доводів, за якими він погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції та мотивів прийняття або відхилення аргументів, викладених відповідачем в апеляційній скарзі, щодо поширення дії Угоди між Україною та Португальською Республікою про соціальне забезпечення, що укладена 7 липня 2009 року на правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, а також щодо інформації про те, що позивач отримував пенсію за кордоном, що є порушенням норм процесуального права.

33. Зазначене свідчить про те, що рішення суду апеляційної інстанції не відповідає критеріям законності та обґрунтованості.

34. Відповідно до частини першої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини четвертої наведеної статті, справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

35. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції, внаслідок недодержання норм процесуального права, помилково, з мотивів зазначених у постанові, скасував рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

36. Під час нового розгляду суду слід врахувати вищенаведене та прийняти обґрунтоване та законне рішення за результатами повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задовольнити частково.

Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії направити на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

судді Я.О. Берназюк

І.В. Желєзний