Справа № 160/13111/20
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кальника В.В.
секретаря судового засідання Туренко К.М.
представника позивача Поуха Д.А.
представника відповідача Петрушевської І.О.
представника третіх осіб - 1, 3 Садиленка О.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа 1: ОСОБА_2 , третя особа 2: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, третя особа 3: Підприємство об`єднання громадян "Добробут" Дніпропетровської обласної громадської організації "Управління соціального захисту ветеранів та інвалідів МВС України" про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 09.10.2020 року, зобов`язання вчинити певні дії, -
15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Міністерства юстиції України, третя особа 1: ОСОБА_2 , третя особа 2: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, третя особа 3: Підприємство об`єднання громадян "Добробут" Дніпропетровської обласної громадської організації "Управління соціального захисту ветеранів та інвалідів МВС України", у якій позивач просить:
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що під час розгляду скарги на дії державного реєстратора Міністерство юстиції України вийшло за межі своїх повноважень, фактично розглянуло трудовий спір та при цьому невірно застосувало норми права.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.10.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
27.10.2020 року Третьою особою 1 - ОСОБА_2 подано клопотання про передачу справи за підсудністю до окружного суду міста Києва, яке мотивовано тим, що ОСОБА_1 не визначено конкретною особою, прав та інтересів якої стосується оскаржуваний акт індивідуальної дії.
30.10.2020 року ОСОБА_2 подав до суду клопотання про закриття провадження у справі, яке обґрунтовано тим, що скасовані оскарженим наказом Міністерства юстиції України №3507/5 від 09.10.2020 реєстраційні дії, були вчинені на підставі протоколу загальних зборів Підприємства об`єднання громадян «Добробут» Дніпропетровської обласної громадської організації «Управління соціального захисту ветеранів та інвалідів МВС України» від 04.09.2020р., яким оформлено рішення загальних зборів від 04.09.2020р. Реєстраційними діями було проведено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу та державну реєстрацію змін до установчих документів, а скасування таких мало наслідком зміну виконавчого органу Підприємства об`єднання громадян «Добробут» Дніпропетровської обласної громадської організації «Управління соціального захисту ветеранів та інвалідів МВС України», а отже, в даному випадку існує спір про право, що на думку ОСОБА_2 унеможливлює розгляд даної справи за правилами адміністративного судочинства.
03.11.2020 року ОСОБА_2 подав до суду клопотання про передачу справи за підсудністю до господарського суду м. Києва, вказавши у якості мотивування на те, що вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин підлягають розгляду в господарському суді.
06.11.2020 року від позивача до суду подана заява з процесуальних питань заперечення проти клопотань третьої особи.
09.11.2020 року представником відповідача - Міністерства юстиції України надано до суду письмовий відзив на позов, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що рішення загальних зборів від 04.09.2020 року суперечить приписам ст.241 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) та пункту Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, оскільки днем звільнення вважається останній день роботи. За таких обставин, у загальних зборів учасників Підприємства не було підстав для призначення ОСОБА_1 на посаду, оскільки на момент прийняття такого рішення посада генерального директора не було вакантною. Також відповідач посилається на те, що звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора ПОГ «Добробут» ДОГО «УСЗВІ МВС УКРАЇНИ» в судовому порядку не оскаржувалося до органу, що розглядає трудові спори.
09.11.2020 року від третьої особи - 3 надійшли письмові пояснення щодо позову, в яких останній проти задоволення позовної заяви заперечував та просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що члени громадської організації «Дніпропетровської обласної громадської організації «Управління соціального захисту ветеранів та інвалідів МВС України» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 добровільно вийшли зі складу громадської організації 24.07.2020 року, що за твердженням третьої особи-1 вказує на те, що загальні збори Дніпропетровської обласної громадської організації «Управління соціального захисту ветеранів та інвалідів МВС України» 07.07.2020р. та 09.07.2020р. ніколи не скликались та не проводились, є неправомірними та такими, що складені шахрайським шляхом. На думку третьої особи 1, станом на 24.07.2020 року єдиним повноважним Головою Ради Громадської організації був саме ОСОБА_2 . Згідно Протоколу №04/09-20 від 04.09.2020 спірними рішеннями Загальних Зборів від 04.09.2020р. звільнено з посади генерального директора Підприємства та призначено на цю посаду ОСОБА_1 з 04.09.2020р. Дане рішення суперечить приписам ст.241 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) та пункту Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, оскільки днем звільнення вважається останній день роботи. За таких обставин, у загальних зборів учасників Підприємства не було підстав для призначення ОСОБА_1 на посаду, оскільки на момент прийняття такого рішення посада генерального директора не було вакантною.
В судовому засіданні 09.11.2020 року судом було відмовлено в задоволенні клопотань про передачу справи за підсудністю на підставі приписів ч. 1 ст. 25 КАС України, відповідно до якої адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Зі змісту наведених норм вбачається, що позивачем в адміністративному суді може бути особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, а не тільки особа, якій адресовано індивідуальний акт. При цьому приписи статті 25 КАС України наділяють позивача правом вибору територіальної юрисдикції за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача.
Таким чином, позивач, місце проживання якої зареєстровано у Дніпропетровській області, правомірно скористалась своїм процесуальним правом на обрання територіальної підсудності.
Також, в судовому засіданні 09.11.2020 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, адже адміністративний позов не стосується оцінки дій державних реєстраторів, позовні вимоги не містять вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів Підприємства об`єднання громадян «Добробут» Дніпропетровської обласної громадської організації «Управління соціального захисту ветеранів та інвалідів МВС України», а стосується законності дій Міністерства юстиції України в аспекті розгляду скарги на дії державного реєстратора. Спір у даній справі не містить елементів спору про право та не є похідним.
В аспекті даного питання суд керується висновками Постанови ВС від 11.04.2018 року по справі № 910/8424/17, від 20.05.2019 по справі № 826/9046/16 та констатує, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства з огляду на його публічно-правовий характер. Адміністративний позов не стосується оцінки дій державних реєстраторів, позовні вимоги не містять вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів Підприємства об`єднання громадян «Добробут» Дніпропетровської обласної громадської організації «Управління соціального захисту ветеранів та інвалідів МВС України». Сформульовані позивачем позовні вимоги стосуються розгляду суб`єктом владних повноважень скарги у сфері державної реєстрації.
18.11.2020 року третя особа 1 ОСОБА_2 заявив клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення іншого спору, в якому буде надано оцінку повноважності загальних зборів Підприємства об`єднання громадян «Добробут» Дніпропетровської обласної громадської організації «Управління соціального захисту ветеранів та інвалідів МВС України», яким прийнято рішення про обрання/призначення Генеральним директором ПОГ «Добробут» Лобко О.В.
18.11.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження, яке так само обґрунтував тим, що даний спір не є публічно-правовим спором, з огляду на що не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
23.11.2020 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, відповідь на пояснення третьої особи щодо позову, в яких підтримано позицію, викладену в позовній заяві.
23.11.2020 року в судовому засіданні судом відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження від 18.11.2020 року, керуючись вже наведеним мотивуванням.
Також, в судовому засіданні 23.11.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження від 18.11.2020 року, оскільки, заявляючи клопотання про зупинення провадження у справі, третьою особою не обґрунтовано, в чому саме полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи і як майбутні висновки у даній справі можуть підтвердити або спростувати законність оскаржуваного наказу відповідача від 09.10.2020 року.
Вирішуючи заявлене клопотання представника відповідача від 18.11.2020 року, суд керувався тим, що відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; а публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи судом першої інстанції належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.
Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
В зазначеній справі позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до суб`єкта владних повноважень - Міністерства юстиції України за захистом своїх прав у сфері публічно-правових відносин, оскільки спір в зазначеній справі стосується виключно правомірності розгляду Міністерством юстиції України скарги на дії державного реєстратора та законності прийнятого рішення. При цьому, ані позивач ані відповідач не обґрунтовували свої вимоги, заперечення та пояснення оцінкою дій державного реєстратора, або іншими обставинами, за наявності яких суд може дійти висновку про наявність цивільних правовідносин чи відносин майнового характеру або пов`язаних з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів учасників спору. Таким чином, суд дійшов висновку, що спір у даній справі не є похідним від приватноправових інтересів його учасників, а є основним і звернення до адміністративного суду є єдино можливим способом захисту прав позивача.
Суд вказує, що предметом позовних вимог є дослідження законності рішення Міністерства юстиції України, виданого у формі наказу від 09.10.2020р. №3507/5 «Про задоволення скарги» щодо скасування в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційної дії від 07.09.2020 р.
При цьому, суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом поновлення скасованого запису, який було скасовано на підставі Наказу Міністерства юстиції України №3507/5 від 09.10.2020 року, не є спором про відновлення майнових прав позивача, адже таке поновлення не пов`язане з виникненням або припиненням права, а є наслідком скасуванням неправомірного, як вважає позивач, рішення відповідача про скасування реєстраційної дії.
Крім того, вимога про поновлення записів не може розглядатись окремо, оскільки є наслідком можливого визнання незаконними і скасування рішення відповідача.
Отже, скасування Міністерством юстиції України реєстраційної дії державного реєстратора та відновлення становища, яке існувало до такого скасування, зокрема, наявність у реєстрі записів, за своїм юридичним змістом взаємопов`язані.
Захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи в публічно - правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції.
Оскільки спір у цій справі стосується виключно проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному, реєстрі, а не підстав набуття права, та не є спором про право, відтак підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства з огляду на те, що виник внаслідок виконання відповідачем владних управлінських функцій та має публічно-правовий характер.
Відповідні висновки узгоджуються з позицією Верховного суду, яка викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №910/8424/17 та у постанові Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі №821/1490/17.
30.11.2020 року представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, у відповіді на відзив та у відповіді на пояснення третьої особи, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні 30.11.2020 року обставини, викладені у відзиві на позов, підтримав, проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі.
Представник третіх осіб 1, 3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на письмові пояснення, що містяться в матеріалах справи, у зв`язку з чим в задоволенні позовної заяви просив відмовити.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 була призначена на посаду генерального директора ПОГ «Добробут» з 04.09.2020 після звільнення з даної посади ОСОБА_5 у відповідності з посиланням на приписи п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу).
07.09.2020 р. Генеральним директором ПОГ «Добробут» Лобко О.В. було подано документи у паперовій формі приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 для державної реєстрації вищевказаних змін.
ОСОБА_1 було подано такі документи: документ, що підтверджує правомочність прийняття рішення про внесення змін до установчих документів; заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу; рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про зміни; статут у новій редакції Документи про сплату адміністративного збору
09.10.2020 Міністерством юстиції України після розгляду скарги ОСОБА_2 було видано Наказ № 3507/5 «Про задоволення скарги».
ОСОБА_1 була визначена як зацікавлена особа у оголошенні про засідання колегії, що було призначене на 08.10.2020 року та було розміщено на офіційному сайті Міністерства Юстиції України.
Колегією з розгляду скарг у сфері державної реєстрації було зазначено, що реєстраційна дія була проведена Приватним нотаріусом ОСОБА_6 за наявності підстав для відмови у державній реєстрації.
Отже, правомірність прийняття оскаржуваного наказу Міністерством юстиції України є предметом розгляду даної адміністративної справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Спірні правовідносини сторін регулюються нормами Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 №755-IV, Порядком розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1128 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 року № 1150).
Відповідно до статті 34 Закону, рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів або до суду. Міністерство юстиції України розглядає, зокрема, скарги на проведені державним реєстратором реєстраційні дії (крім випадків, якщо такі реєстраційні дії проведено на підставі судового рішення).
За результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про: відмову в задоволенні скарги; задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення, в тому числі, про скасування реєстраційної дії. Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо, зокрема, державним реєстратором, територіальним органом Міністерства юстиції України прийнято таке рішення відповідно до законодавства.
Згідно з Порядком розгляду скарг, зокрема, передбачено, що під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст чи відповідний територіальний орган встановлює наявність обставин, якими обґрунтовано скаргу, та інших обставин, які мають значення для її об`єктивного розгляду, зокрема шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - реєстри), у разі необхідності витребовує документи (інформацію) і вирішує:
1) чи мало місце рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту;
2) чи було оскаржуване рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту прийнято, вчинено на законних підставах;
3) чи належить задовольнити скаргу у сфері державної реєстрації або відмовити в її задоволенні;
4) чи можливо поновити порушені права або законні інтереси скаржника іншим способом, ніж визначено ним у скарзі у сфері державної реєстрації;
5) які рішення підлягають скасуванню або які дії, що випливають з факту скасування рішення або з факту визнання оскаржуваних дій або бездіяльності протиправними, підлягають вчиненню.
За результатом розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально колегія формує висновок про те, чи:
1) встановлено наявність порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту;
2) підлягає скарга у сфері державної реєстрації задоволенню (в повному обсязі чи частково (з обов`язковим зазначенням в якій частині) шляхом прийняття Мін`юстом чи відповідним територіальним органом рішень, передбачених законом.
За результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Мін`юст чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом.
З наведених норм судом вбачається, що за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації повинно бути прийнято вмотивоване рішення щодо наявності або відсутності порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, а також прийнято вмотивоване рішення про задоволення або відмову в задоволенні такої скарги.
Зі змісту висновку Колегії МЮУ вбачається, що підставами задоволення скарги були наступні.
Протокол загальних зборів учасників ПОГ «Добробут» №04/09-20 від 04.09.2020 суперечить приписам ст.241-1 КЗпП та п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58., оскільки днем звільнення вважається останній день роботи. За таких обставин, у загальних зборів ПОГ «Добробут» не було підстав для призначення ОСОБА_1 на посаду, оскільки на момент прийняття такого рішення посада генерального директора не була вакантною.
Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Рішення про звільнення ОСОБА_1 в судовому порядку не оскаржувалось. Оскільки рішення про звільнення ОСОБА_1 в судовому порядку не оскаржувалось, з урахуванням ст. 235 КЗпП, у загальних зборів ПОГ «Добробут» були відсутні законні підстави для поновлення її на посаді.

Крім того, загальними зборами учасників не приймалось рішення про скасування власного попереднього рішення про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, у зв`язку з чим обрання її на посаду керівника повинно було бути здійснене шляхом укладання трудового договору на загальних підставах.

Вказані доводи відповідачем було сформульовано і у відзиві на позовну заяву. Також відповідач вказував, що оскаржуваний наказ не стосується прав та охоронюваних інтересів ОСОБА_1 .

Аналізуючи доводи відповідача на відповідність зазначеним нормам закону, суд наводить їх пряме цитування.

Так, стаття 241-1 Кодексу законів про працю України «Обчислення строків, передбачених цим Кодексом» містить наступний зміст:

«Строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями.

Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку.

Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця.

Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня.

Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.»

Пункт 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників викладений таким чином:

« 2.27. Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Наприклад, трудовий договір з працівником припиняється у зв`язку із скороченням штату працівників 10 жовтня 1993 року є останнім днем його роботи. У трудовій книжці працівника має бути зроблений запис: у графі 1 розділу "Відомості про роботу" ставиться порядковий номер запису, у графі 2 - дата звільнення (10.10.93), у графі 3 записується: "Звільнений за скороченням штатів, п.1 ст.40 КЗпП України", у графі 4 зазначається дата і номер наказу (розпорядження) про звільнення».

З вищенаведеного вбачається, що приписи статті 241-1 Кодексу законів про працю України та Пункт 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників взагалі не регулюють питання заборони призначення на посуду однієї особи замість іншої в один день та не встановлюють вимог до змісту протоколу загальних зборів юридичних осіб. Пункт 2.27 Інструкції регулює правильність заповнення граф трудової книжки і так само не регулює питання правильності оформлення протоколів загальних зборів юридичних осіб. Також вказані норми не регулюють призначення особи на посаду керівника шляхом укладання контракту або без такого.

Частиною 4 ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи, крім змін до відомостей, передбачених частиною п`ятою цієї статті, передбачений імперативний перелік документів, що подаються до державного реєстратора.

У даному переліку відсутні трудові книжки, контракт керівника, рішення органу що розглядає трудові спори.

Відтак, суд зазначає, що у державного реєстратора не було повноважень та можливості дати оцінку правильності заповнення граф трудової книжки, перевірити наявність трудового контракту та рішення органу, що розглядає трудові спори, адже надання вказаних документів державному реєстратору приписами чинного законодавства не передбачено.

Щодо посилання відповідача на ч. 1 ст. 235 КЗпП, з норми якої Колегією МЮУ зробила висновок, що тільки орган, який розглядає спір може відновити права незаконно звільненої особи, суд вважає такий висновок відповідача хибним, адже нормою ч. 1 ст. 235 КЗпП дійсно встановлені гарантії захисту прав незаконно звільненої особи, але дана норма не встановлює заборон для суб`єктів правовідносин відновлювати права у позасудовий спосіб.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що оскаржуваний наказ не стосується прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 з огляду на те, що скасована реєстраційна дія прямо стосувалась ОСОБА_1 як керівника Підприємства об`єднання громадян «Добробут» Дніпропетровської обласної громадської організації «УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ ВЕТЕРАНІВ ТА ІНВАЛІДІВ МВС УКРАЇНИ».

При цьому суд враховує, що відповідач самостійно визначив ОСОБА_1 у якості зацікавленої особи при розгляді скарги ОСОБА_2 , про що вказав у оголошенні про призначення засідання колегії на 08.10.2020 року та запросив її прийняти участь у розгляді даної скарги в м. Києві за адресою: вул. Євгена Сверстюка, 15.

Поряд з цим, аналізуючи питання суб`єктності у спірних правовідносинах, суд констатує, що ОСОБА_2 подав скаргу до Колегії МЮУ не як посадова, а як фізична особа та не пояснив, в чому саме полягає його порушене право або інтерес у скасуванні реєстраційних дій відносно ПОГ «Добробут», учасником, засновником або посадовою особою якого він безпосередньо ніколи не був.

Відповідно ч. 5 ст. 34 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації або територіального органу Міністерства юстиції України подається особою, яка вважає, що її права порушено.

Зі змісту норми вказаної статті, вбачається висновок, що основним критерієм прийнятності скарги у сфері державної реєстрації є наявність порушеного права скаржника, яку відповідач не перевіряв. Вказане додатково підтвереджує, що оскаржуваний наказ не може вважатися правомірним та таким, що прийнятий суб`єктом владних повноважень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Суд звертає увагу, що надані ОСОБА_2 пояснення по суті справи за своїм змістом частково збігаються з поясненнями та доводами відповідача, наданими у відзиві на позов. Інші доводи ОСОБА_2 стосуються того, що члени громадської організації «Дніпропетровської обласної громадської організації «Управління соціального захисту ветеранів та інвалідів МВС України» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 добровільно вийшли зі складу громадської організації 24.07.2019 року, що вказує на те, що загальні збори Дніпропетровської обласної громадської організації «Управління соціального захисту ветеранів та інвалідів МВС України» 07.07.2020р. та 09.07.2020р., на його думку, ніколи не скликались та не проводились, є неправомірними та такими, що складені шахрайським шляхом. На переконання третьої особи-1, станом на 24.07.2020 року єдиним повноважним Головою Ради Громадської організації був саме ОСОБА_2 .

Як вже було зазначено вище, суд не аналізує спірні правовідносини з точку зору повноважності загальних зборів, дотримання процедури їх скликання та проведення, адже вирішення таких питань не віднесене до предметної юрисдикції адміністративного суду.

Суд відхиляє доводи відповідача та третьої особи з приводу того, що реєстраційна дія була проведена Приватним нотаріусом Юдіним М.А. за наявності підстав для відмови у державній реєстрації, адже, як було з`ясовано під час судового розгляду, останнім не було перевірено надані документи на відповідність нормам КЗпП та Інструкції про порядок ведення трудових книжок.

В аспекті даного питання суд враховує практику Верховного Суду, викладену у постанові від 27.12.2019 року по справі 826/13891/18. Верховним судом вказано, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації на підставі перевірки вичерпного переліку документів лише засвідчує факт, тобто виключно виконує функцію легалізації події. Виконання цієї функції не передбачає і не наділяє його повноваженнями щодо перевірки (контролю) документів за іншими критеріями, ніж визначені Законом №755-IV. Правова позиція аналогічного змісту викладена у постанові Верховного Суду України від 08.12.2015 у справі №21-3452а15 і у постанові Верховного Суду від 19.09.2018 у справі №826/4947/16.

Суд звертає увагу, що стаття 6 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» містить загальні вимоги до державного реєстратора і визначає, що державний реєстратор: приймає документи; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду документів; перевіряє документи на наявність підстав для відмови у державній реєстрації; проводить реєстраційну дію (у тому числі з урахуванням принципу мовчазної згоди) за відсутності підстав для зупинення розгляду документів та відмови у державній реєстрації шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Стаття 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачає вичерпний перелік документи, що подаються заявником для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи, а статті 27 та 28 вказаного Закону - вичерпні переліки підстав для зупинення розгляду документів, поданих для державної реєстрації, а також для відмови у державній реєстрації.

Суд, дослідивши матеріали справи, а також документи та відомості, що були предметом перевірки Колегії Міністерства юстиції України, дійшов висновку, що подані приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 документи на вчинення реєстраційної дії не містили підстав для зупинення розгляду документів або для відмови у державній реєстрації, відтак, суд дійшов висновку, що висновок Колегії Міністерства юстиції України від 08.10.2020 року, а також винесений на його підставі Наказ Міністерства юстиції України від 09.10.2020 року № 3507/5, є необґрунтованими.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскаржуваний Наказ Міністерства юстиції України № 3507/5 від 09.10.2020 року не відповідає вищезазначеним вимогам статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відтак, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині поновлення запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який було скасовано на підставі наказу Міністерства юстиції України №3507/5 від 09.10.2020 року «Про задоволення скарги», суд вважає за необхідне зазначити таке.

За приписами частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», до повноважень відповідача у сфері державної реєстрації належить, в тому числі, контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації, у тому числі шляхом постійного моніторингу реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі відповідно до цього Закону та прийняття обов`язкових до виконання рішень, передбачених цим Законом, здійснення повноважень держателя Єдиного державного реєстру.

З метою повного захисту прав та інтересів позивача необхідно зобов`язати Міністерство юстиції України вчинити дії щодо поновлення в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційних дій, які були скасовані на підставі наказу Міністерства юстиції України №3507/5 від 09.10.2020 року «Про задоволення скарги». Вказане є способом відновлення порушеного суб`єктом владних повноважень права.

При цьому, суд не вважає вказаний спосіб захисту порушеного права неналежним або передчасним, як про це зазначив представник відповідача з посиланням на пункт 17 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, оскільки вказаний пункт не містить вимогу до Міністерства юстиції відновити скасовану реєстраційну дію, а лише містить загальне положення, що у разі скасування судом рішення Мін`юсту про задоволення скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст не пізніше наступного робочого дня з дня надходження судового рішення також забезпечує внесення відповідних відомостей до реєстрів відповідно до закону. З наведеного пункту не є зрозумілим, що таке відповідні відомості, і в який спосіб буде відновлено порушене право особи.

Задоволення вимоги про поновлення запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який було скасовано на підставі оскаржуваного наказу є втіленням практичного та ефективного судового захисту, підхід до якого формується практикою ЄСПЛ, зокрема у рішенні «Абрамова проти України» (Заява№41988/08). Відповідно до п. 40 вказаного рішення, право на доступ до суду має бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним або ілюзорним». Це зауваження особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке займає у демократичному суспільстві право на справедливий суд ( рішення у справі «Зубац проти Хорватії» [ВП] (Zubac v. Croatia) [GC], заява № 40160/12, пункт 77, від 05 квітня 2018 року та зазначені у ньому справи).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На думку суду, в межах даної справи відповідачами не доведено правомірності прийнятого Наказу та вчинених дій. В свою чергу, доводи позивача підтверджені належними та достатніми доказами.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи конкретні обставини даної справи, в межах заявлених позивачем аргументів, з урахуванням наданих сторонами письмових доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, у зв`язку з чим позовні вимоги слід задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа 1: ОСОБА_2 , третя особа 2: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, третя особа 3: Підприємство об`єднання громадян "Добробут" Дніпропетровської обласної громадської організації "Управління соціального захисту ветеранів та інвалідів МВС України" про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 09.10.2020 року, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства юстиції України від 09.10.2020р. №3507/5 «Про задоволення скарги» щодо скасування в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційної дії від 07.09.2020 р. №085068721 «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу», проведеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним Максимом Анатолійовичем щодо Підприємства об`єднання громадян «Добробут» Дніпропетровської обласної громадської організації «УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ ВЕТЕРАНІВ ТА ІНВАЛІДІВ МВС УКРАЇНИ" (ідентифікаційний код юридичної особи 36354124).

Зобов`язати Міністерство юстиції України поновити запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який було скасовано на підставі Наказу від 09.10.2020р. №3507/5 «Про задоволення скарги», а саме: записів внесених, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним Максимом Анатолійовичем щодо Підприємства об`єднання громадян «Добробут» Дніпропетровської обласної громадської організації «УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ ВЕТЕРАНІВ ТА ІНВАЛІДІВ МВС УКРАЇНИ» (ідентифікаційний код юридичної особи 36354124) 07.09.2020 року за №085068721 «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України () на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 1681,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 10.12.2020 року.

Суддя (підпис) В.В. Кальник

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя В.В. Кальник

10.12.2020

Рішення не набрало законної сили 10 грудня 2020 р.

Суддя В.В. Кальник