Справа № 160/8322/20
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2020-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2020 року Справа № 160/8322/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Юхно І.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (в письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
21.07.2020 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, у якому позивач просить суд:
Вважає вищевикладене підтверджує протиправні дії суб`єкта владних повноважень - Управління обслуговування громадян Довгинцівського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в частині відмови мені у перерахунку призначеної мені пенсії за віком та встановлення і виплати надбавки в розмірі 25% від мінімальної пенсії за віком відповідно до п."г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та звертаюсь з даним позовом до суду. Пенсійний фонд цей спір досудово вирішувати відмовився.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.07.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) сторони повідомленні відповідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України(далі КАС України), що підтверджується матеріалами справи.
14.08.2020 року засобами поштового зв`язку від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позовні вимоги не визнало та просило суд відмовити в їх задоволенні, з огляду на таке:
З 29.05.2018 ОСОБА_1 перебуває на обліку та отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
04.06.2020 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про перерахунок пенсії згідно пункту г статті 77 Закону України Про пенсійне забезпечення (далі Закон №1788) та до заяви додала копії довідок про реабілітацію (матері та батька Позивача) №13- 56/96 та № 13-152/96 від 29.02,1996, рішення Національної комісії з реабілітації про визнання потерпілою від репресій особи від 23.01.2020 про визнання Позивача особою потерпілою від репресій, висновок Національної комісії про визнання особи потерпілою від репресій.
Право на пільги, передбачені пунктом г статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» мають:
по-перше, особи реабілітовані відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» із числа яких встановлено інвалідність;
по-друге, саме репресовані особи, яких у подальшому було реабілітовано;
по-третє, члени сімей реабілітованих осіб, яких було примусово переселено.
Згідно матеріалів пенсійної справи, мати та батько Позивача з 1941 року та 1945 року піддані політичнім репресіям з національних мотивів та направлені до спецпоселення в Актюбінську область Казахської СРСР. 02.02.1956 мати та батько Позивача реабілітовані. Згідно свідоцтва про народження, Позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Акеммір Актюбінської області Казахської СРСР.
Таким чином Позивач народився в спецпоселенні, після реабілітації батьків.
Враховуючи зазначене, Позивача не було примусово переселено, як того вимагає пункт "г" статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». ОСОБА_1 вже була народжена в спецпоселенні.
Таким чином, на Позивача, якого визнано особою потерпілою від репресій на підставі статті 1-3 України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», як дитину репресованої особи, яка народилася на засланні, не поширюються пільги, передбачені пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", так як ОСОБА_1 не було примусово переселено.
Крім того, Позивач не має статусу члена сім`ї репресованої особи, якого було примусово переселено.
Отже, ОСОБА_1 не відноситься до жодної категорії осіб, що мають право на підвищення пенсії згідно пункту г статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Розгляд даної адміністративної справи мав відбутись до 26.08.2020 року за правилами ст. 263 КАС України.
Відповідно до частини 6 статті 120 КАС України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
Головуючий по справі суддя Юхно І.В. перебувала у щорічній відпустці з 17.08.2020 по 04.09.2020 року включно, питання про прийняття рішення по даній справі вирішується в перший робочий день 07.09.2020 року.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
ОСОБА_1 , є громадянкою України відповідно до паспорту №001672490 від 19.03.2018 року, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком з 29.05.2018 року.
ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Аккемір Ключевого району Актюбенської області Республіки Казахстан, батьком є ОСОБА_3 , матір`ю є ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .
Згідно архівної довідки № 341 виданої 07.12.1992р. Управлінням служби безпеки України по Хмельницькій області, мати ОСОБА_5 в роки Великої Вітчизняної війни була насильно вивезена з тимчасово окупованої території України і з лютого 1944р. по серпень 1945 року перебувала на примусових роботах у Німеччині. Відомостей про здійснення ОСОБА_2 злочинів проти Батьківщини у зазначений період в Управлінні Служби безпеки України немає. Довідкою № 13-56/96 підтверджено, що ОСОБА_2 , 1933 року народження, незаконно була виселена в Актюбінську область Республіки Казахстан по національним мотивам в адміністративному порядку в 1945 році, по досягненню 16-ти річного віку в 1949 році була взята на спеціальний облік органів МВД Актюбінської області Республіки Казахстан. Знята з обліку та реабілітована 02.02.1956 року на підставі Закону Республіки Казахстан "Про реабілітацію жертв масових політичних репресій" від 14 квітня 1993 року № 2144.
Батько ОСОБА_3 , народився в 1929 році в селищі Золотарівка Ставропольського краю, по національності "німець".
Згідно довідки від 07 травня 1999 року виданої Управлінням державного слідчого комітету по Актюбінській області центром кримінальної інформації, ОСОБА_3 , 1929 року народження, був виселений по рішенню уряду СРСР як особа німецької національності в 1941 році із Ставропольського краю в Актюбінську область Республіки Казахстан. Довідкою від 29.02.1996 року № 13-152/96 підтверджується, що ОСОБА_3 , 1929 року народження, незаконно був виселений по національним мотивам в адміністративному порядку в 1941 році, по досягненні 16-ти річного віку в 1945 році був взятий на спеціальний облік органів МВД Актюбінської області Республіки Казахстан. Знятий з обліку 02.02.1956 року на підставі Закону Республіки Казахстан "Про реабілітацію жертв масових політичних репресій" від 14 квітня 1993 року № 2144 та згідно наказу МВД СРСР від 16.12.1955 року.
23.01.2020 року рішенням Національної комісії з реабілітації, ОСОБА_1 визнано особою потерпілою від репресій, надано висновок Національної комісії з реабілітації про визнання ОСОБА_1 потерпілою від репресій.
04.06.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про перерахунок пенсії згідно пункту г статті 77 Закону України Про пенсійне забезпечення (далі Закон №1788) та до заяви додала копії довідок про реабілітацію (матері та батька Позивача) №13- 56/96 та № 13-152/96 від 29.02,1996, рішення від 23.01.2020 про визнання Позивача особою потерпілою від репресій, висновок Національної комісії про визнання особи потерпілою від репресій, що підтверджується матеріалами справи.
Не погоджуючись з наданою відповіддю, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального статусу та гарантії їх соціальної захищеності, шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки, визначені та закріплені в Законі України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» від 19.11.1992 №2803-ХІІ, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.
За приписами постанови Кабінету Міністрів України №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16.07.2008 репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 гривень, а членам їх сімей, яких було примусово переселено 43,52 гривень (підпункт 2 п. 4)
Пунктом «г» ч. 1 ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1191 (у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що розмір мінімальної пенсії за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність. Своєю чергою, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком. При цьому розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Не зважаючи на викладене ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» чітко передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом.
Проаналізувавши викладене, врахувавши ч. 6 ст. КАС України щодо аналогії закону (у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини), суд вважає, що положення стосовно мінімальної пенсії за віком, за ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» може бути застосоване при визначення розміру підвищення до пенсії, за Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно з п. 6 Розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
У цій частині суд вважає аргументованими посилання позивача на те, що дійсно виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, та слід керуватися нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не приписами підп. 2 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16.07.2008.
З позиції суду вказана постанова №654 звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить вищевказаним приписам чинного законодавства.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 10.10.2018 у справі №446/1549/16-а, 21.11.2018 року у справі № 446/1563/16-а, від 04.03.2020 у справі №446/1566/16-а, які відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії (ст. 8 Конституції України).
Виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основи соціального захисту (п.п. 1, 6 ст. 92 Конституції України).
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України (ч. 3 ст. 7 КАС України).
У зв`язку з невідповідністю п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №654 від 16.07.2018 «Про підвищення пенсійного забезпечення громадян» вимогам п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суд відповідно до ч. 3 ст. 7 КАС України, застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, а саме положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» (п. «г» ст. 77 цього Закону).
Керуючись принципом пріоритетності застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» як нормативно-правового акту вищої юридичної сили, позивач має право на підвищення до пенсії, відповідно до пункту «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
З 05.05.2018 набув чинності Закон Україні «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 7977- 1991 років» (в редакції Закону України від 13.03.2018 №2325-VII «Про внесенні змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»).
Відповідно до ст. 7 Закон Україні «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюється Національною комісією з реабілітації (далі - Національна комісія) за поданням регіональних комісій з реабілітації (далі - регіональні комісії).
Згідно з статтею 7/1 вказаного закону Національна комісія є спеціальним постійно діючим органом, який утворюється при центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері відновлення та збереження національної пам`яті Українського народу, у порядку, визначеному цим Законом.
Частиною 1-2 розліду 1 Положення про Національну комісію з реабілітації затвердженого Наказом Міністерства культури України від 25 жовтня 2018 року № 926 передбачено, що Національна комісія з реабілітації є спеціальним постійно діючим органом при Українському інституті національної пам`яті, який утворюється відповідно до статті 7-1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років». Національна комісія приймає рішення про визнання (відмову у визнанні) осіб реабілітованими або потерпілими від репресій.
Згідно рішення Національної комісії з реабілітації від 23 січня 2020 року ОСОБА_1 має право на пільги, передбачені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».
Отже ОСОБА_1 є особою, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій як член сім`ї репресованої з політичних мотивів родини матері та батька, згодом реабілітованих, що надає право на підвищення призначеної пенсії, відповідно до п.«г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що підтверджено відповідними доказами.
Оцінюючи рішення відповідача щодо відмови встановити позивачу підвищення до пенсії як особі, яка є членом сім`ї реабілітованого в розмірі 25% пенсії на відповідність критеріям, передбаченим ч. 2 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку, що воно їм не відповідає, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
З метою ефективного захисту прав позивача, вважає необхідним відновити порушене право позивача та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, з часу звернення (04.06.2020) за перерахунком пенсії, відповідно до пункту «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що підтверджені під час розгляду справи, є доведеними суду та підтвердженими належними засобами доказування, а тому позовна заява підлягає задоволенню судом.
З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
На підставі ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог позивача.
При зверненні до суду позивачами сплачено суму судового збору у розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією №ПН2191240 від 15.07.2020 року.
Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 840,80 грн.
Керуючись ст.ст. 10, 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 263, п.п. 15.5 п. 15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд -
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
Відповідно до статті 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
На підставі положень статті 297 КАС України апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.
Суддя І.В. Юхно