Справа № 640/22585/20
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2020-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2020 року м. Київ № 640/22585/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Вовка П.В., суддів Арсірія Р.О. та Келеберди В.І., розглянув в порядку письмового позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту в частині.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) до Кабінету Міністрів України (далі також - КМУ, відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправним та нечинним передбачений п. 4 «Порядку виплати та визначення розміру грошової компенсації поліцейським за найм ними житла», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 року № 866, обов`язок надання поліцейським керівникові органу Національної поліції за місцем проходження служби - довідки про перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Ухвалою суду від 15 жовтня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснювати її розгляд у порядку загального позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що реалізація на практиці оскаржуваного положення призводить до дискримінації поліцейських-переселенців за територіальною ознакою. Крім того, позивач звертає увагу на неузгодженість між проголошеними цілями Порядку виплати та визначення розміру грошової компенсації поліцейським за найм ними житла, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 року № 866, та оскаржуваною його частиною.

Відповідачем за час розгляду справи був наданий суду відзив на адміністративний позов, в якому він просить відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на відповідність вимогам чинного законодавства оскаржуваної частини нормативно-правового акту.

Позивачем була висловлена незгода з доводами, наведеними у відзиві відповідача, яка була оформлена у наданій суду відповіді на такий відзив.

В судовому засіданні 08 грудня 2020 року суд протокольною ухвалою перейшов до подальшого розгляду справи № 640/22585/20 в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обіймає посаду помічника оперуповноваженого оперативно-пошукового сектору відділу кримінальної поліції Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Водночас, позивач є особою, вимушено переміщеною з окупованої території міста Горлівки Донецької області, що підтверджується довідкою від 13 березня 2019 року №3010- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданою Управлінням праці та соціального захисту населення Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації.

У зв`язку із тим, що у позивача не має власного житла, він орендує квартиру за договором оренди жилого приміщення від 18 січня 2020 року за місцем проходження служби у м. Києві та, відповідно, сплачує орендну плату, що підтверджується наявними у матеріалах справи дублікатами квитанцій.

Головним управлінням Національної поліції у м. Києві листом від 04 серпня 2020 року за вих. № 4009/25/05/21-2020 позивачу відмовлено у грошовій компенсації за найм житла у зв`язку, зокрема, з тим, що ним до відповідного рапорту не було додано довідки про перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Так, згідно з ч. 5 статті 96 Закону України «Про Національну поліцію», керівники органів поліції мають право виплачувати поліцейським, які не мають власного житла в населеному пункті, де вони проходять службу, і винаймають житло на підставі договору житлового найму, компенсацію за найм у розмірі і порядку, що визначаються Кабінетом Міністрів України.?

Постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 року № 866 затверджений «Порядок виплати та визначення розміру грошової компенсації поліцейським за найм ними житла» (далі також - Порядок № 866), яким передбачений механізм виплати та розмір грошової компенсації за найм житла (далі - грошова компенсація) поліцейським, які не мають власного житла в населеному пункті, де вони проходять службу, і винаймають його на підставі договору житлового найму.

Згідно п. 2 Порядку № 866, грошова компенсація виплачується щомісяця (у поточному місяці за попередній) у розмірі фактичних витрат, але не більш як два прожиткових мінімуми, установлені законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у м. Києві.

Відповідно до оскаржуваного позивачем абз. 8 п. 4 Порядку № 866, обов`язковою передумовою призначення виплати грошової компенсації за найм житла, є надання поліцейським керівникові органу Національної поліції за місцем проходження служби довідки про перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Так, порядок взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов регламентується Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затвердженими Постановою Ради Міністрів Української PCP і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 (далі також - Правила № 470).

Пунктом 15 розділу II Правил № 470 визначено, що на квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також мають реєстрацію місця проживання у даному населеному пункті. Зазначені вимоги не поширюються на внутрішньо переміщених осіб, визначених у підпункті 8 пункту 13 цих Правил.

Разом з тим, за змістом п.п. 8 п. 13 Правил № 470 визначено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються внутрішньо переміщені особи з числа учасників бойових дій відповідно до пунктів 19 і 20 частини першої статті 6 та особи з інвалідністю внаслідок війни, визначені в пунктах 10-14 частини другої статті 7, та члени їх сімей, а також члени сімей загиблих, визначені абзацами четвертим-восьмим, чотирнадцятим, шістнадцятим-двадцять другим пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Як зазначає позивач, оскільки він зареєстрований в місті Горлівка, що розташоване на тимчасово окупованій території Донецької області, а також не є особою, зазначеною в п.п. 8 п. 13 Правил, відповідно він не може стати на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а отже з незалежних від нього підстав не може надати до Головного управління Національної поліції у м. Києві довідку про перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, для отримання відповідної компенсації.

Саме наведені обставини зумовили позивача на звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 2 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина повинна мати всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища. Крім того, не повинно проводитися ніякого розрізнення на основі політичного, правового або міжнародного статусу країни або території, до якої людина належить, незалежно від того, чи є ця територія незалежною, підопічною, несамоврядованою або як-небудь інакше обмеженою у своєму суверенітеті.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 3 статті 61 Закону України «Про Національну поліцію», за поліцейськими зберігаються всі права, визначені для громадян України Конституцією та законами України, крім обмежень, встановлених цим та іншими законами України.

Пунктом 5 ч. 10 статті 62 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.

Як вже зазначалось, згідно з ч. 5 статті 96 Закону України «Про Національну поліцію», керівники органів поліції мають право виплачувати поліцейським, які не мають власного житла в населеному пункті, де вони проходять службу, і винаймають житло на підставі договору житлового найму, компенсацію за найм у розмірі і порядку, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, відповідно до оскаржуваного позивачем абз. 8 п. 4 Порядку № 866, обов`язковою умовою призначення виплати грошової компенсації за найм житла, є надання поліцейським керівникові органу Національної поліції за місцем проходження служби довідки про перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

При цьому, пунктом 15 розділу II Правил № 470 визначено, що на квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також мають реєстрацію місця проживання у даному населеному пункті. Зазначені вимоги не поширюються на внутрішньо переміщених осіб, визначених у підпункті 8 пункту 13 цих Правил.

Разом з тим, за змістом пп. 8 п. 13 Правил № 470 визначено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються внутрішньо переміщені особи з числа учасників бойових дій відповідно до пунктів 19 і 20 частини першої статті 6 та особи з інвалідністю внаслідок війни, визначені в пунктах 10-14 частини другої статті 7, та члени їх сімей, а також члени сімей загиблих, визначені абзацами четвертим-восьмим, чотирнадцятим, шістнадцятим-двадцять другим пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Отже за вимогами, визначеними п. 15 та пп. 8 п. 13 Правил № 470, на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, беруться поліцейські:

- які постійно проживають, а також мають реєстрацію місця проживання у даному населеному пункті;

- внутрішньо переміщені особи з числа учасників бойових дій відповідно до п.п. 19 і 20 ч. 1 статті 6 та особи з інвалідністю внаслідок війни, визначені в п.п. 10-14 ч. 2 статті 7, та члени їх сімей, а також члени сімей загиблих, визначені абз. 4-8, 14, 16-22 п. 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Отже, всі поліцейські, які зареєстровані на підконтрольній Україні території, мають право на постановку на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов. В той час як поліцейські-переселенці мають таке право лише вибірково з числа: учасників бойових дій, осіб з інвалідністю внаслідок війни та членів їх сімей, а також членів сімей загиблих.

Таким чином, доводи відповідача про те, що всі поліцейські незалежно від місця реєстрації та статусу мають право на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов суд визнає необґрунтованими.

При цьому, позиція відповідача про передчасність заявлених позовних вимог з огляду на відсутність обставин звернення позивача до відповідного органу для взяття на квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов, судом визнається безпідставною, оскільки, по-перше, у даному випадку предметом оскарження є норма Порядку №866, а не Правил № 470, а по-друге, наведені вище норми Правил № 470 однозначно врегульовують правовідносини щодо взяття на такий облік у спосіб, що не дозволяє позивачу скористатись ним.

Аналіз наведених правових положень в контексті обставин, які стали підставою для звернення позивача до суду, свідчить про виокремлення із загальної групи поліцейських, які не мають власного житла в населеному пункті, де вони проходять службу, і винаймають житло на підставі договору житлового найму та яким ч. 5 статті 96 Закону України «Про Національну поліцію» визначено право на отримання компенсації за найм, окремої підгрупи поліцейських-переселенців, які зареєстровані на тимчасово окупованій території України, не мають доступу до єдиного власного житла, де вони зареєстровані та що залишилось на вказаній території, та не мають іншого власного житла на території України, де вони проходять службу.

Водночас, перебуваючи у тяжких житлових (соціальних) умовах, для отримання грошової компенсації за найм житла поліцейським, які не мають власного житла в населеному пункті, де вони проходять службу, і винаймають його на підставі договору житлового найму, Порядок № 866 встановлює обов`язковість надання довідки про перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, яку поліцейські-переселенці не можуть отримати та, відповідно, надати з причин не залежних від них, оскільки вони зареєстровані на тимчасово окупованій території, а іншого житла, де вони можуть зареєструватись, у них немає.

Через це, поліцейські які зареєстровані на підконтрольній Україні території, проте не за місцем проходження служби, мають право на отримання грошової компенсації за найм житла, а поліцейські-переселенці, які не мають вказаної реєстрації, фактично позбавлені права на отримання такої компенсації, хоча Закон України «Про Національну поліцію» розмежування поліцейських за таким критерієм не передбачає, а навпаки, встановлює для всіх поліцейських, які не мають власного житла в населеному пункті, де вони проходять службу, і винаймають житло на підставі договору житлового найму, рівні права на отримання відповідної компенсації.

Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в України», пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до ч. 1 статті 2 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в України», законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак:

1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб;

2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб;

3) повагу до гідності кожної людини;

4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Таким чином, Порядок № 866, в оскаржуваній частині, фактично надає необґрунтовані переваги за територіальною ознакою поліцейським, зареєстрованим на підконтрольній Україні території по відношенню до поліцейських-переселенців, зареєстрованих, у тому числі, на тимчасово окупованій території окремих районів Донецької та Луганської областей, які вимушені проходити службу за межами тимчасово окупованих населених пунктів.

Отже, абз. 8 п. 4 Порядку № 866 фактично дискримінує та позбавляє поліцейських-переселенців, зареєстрованих на тимчасово окупованій території.

Наведене дає підстави для висновку про те, що такі обставини на законодавчому рівні безпідставно та необгрунтовано позбавляють доступу поліцейських-переселенців до права на отримання грошової компенсації за найм ними житла, законодавчо впроваджують соціальну несправедливість та незахищеність поліцейських-переселенців, створюють корупційні ризики, встановлюють нерівні умови проходження служби та соціального захисту поліцейських-переселенців по відношенню до інших працівників поліції, та є дискримінацією поліцейських-переселенців за територіальною ознакою.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 5. § 32 Глави 2 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 липня 2007 року № 950, проекти актів Кабінету Міністрів оформляються згідно з Правилами підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2005 року № 870.

Так, відповідно до п. 5 Правил підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2005 року № 870, проект акту повинен відповідати таким вимогам:

- логічна послідовність викладу;

- взаємозв`язок нормативних положень;

- відсутність суперечностей у тексті проекту акта, узгодженість його положень з актами законодавства;

- оптимальна стислість викладу нормативних положень. Кожне слово повинне нести смислове навантаження;

- доступність для розуміння;

- точність та уніфікованість термінології, дотримання мовних норм;

- зменшення до мінімуму кількості актів з одного питання.

У п. 1 Порядку № 866 визначається, що цей Порядок визначає механізм виплати та розмір грошової компенсації за найм житла поліцейським, які не мають власного житла в населеному пункті, де вони проходять службу, і винаймають його на підставі договору житлового найму.

Отже, згідно з наведеним, Порядок № 866 повинен створювати рівні умови доступу всіх поліцейських до права на грошову компенсацію за найм житла поліцейськими, які не мають власного житла в населеному пункті, де вони проходять службу, і вимушено винаймають його на підставі договору житлового найму.

Тобто, у відповідності до вимог ч. 5 статті 96 Закону України «Про Національну поліцію», проголошуються дві пов`язані між собою обов`язкові передумови отримання поліцейськими грошової компенсації: відсутність власного житла в населеному пункті за проходженням служби та винаймання житла на підставі договору житлового найму.

Але надалі, встановлюючи обов`язковість надання довідки про перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, зазначену в абз. 8 п. 4 Порядку № 866, вказана вимога, з огляду на міркування, зазначені вище, фактично необгрунтовано обмежує коло поліцейських, які через відсутність власного житла за місцем проходження служби, вимушені винаймати його за договором житлового найму.

Викладене свідчить про відсутність логічного зв`язку та наявну неузгодженість між проголошеними п. 1 Порядку № 866 цілями та фактично визначеними ним правилами, зазначеними в абз. 8 п. 4 цього Порядку № 866.

Щодо доводів відповідача про те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки він повинен звернутись до виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради за місцем проживання чи до адміністрації підприємства, установи, організації чи органу за місцем роботи, для взяття його на квартирний облік та отримання відповідної довідки, суд, додатково до вказаного вище, зазначає наступне.

Відповідно до абз. 4 п. 8 Правил № 470, внутрішньо переміщені особи, визначені у підпункті 8 пункту 13 цих Правил, беруться на квартирний облік у населеному пункті в межах території обслуговування органу соціального захисту населення, в якому вони перебувають на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб незалежно від наявності майнових прав чи прав власності на нерухоме майно, що розміщується на тимчасово окупованих територіях Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Донецької та Луганської областей, в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, розташованих на лінії розмежування, або житло яких зруйноване чи стало непридатним для проживання внаслідок збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях. При цьому члени сім`ї особи з інвалідністю або учасника бойових дій, які мають довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за формою згідно з додатком до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, беруться на квартирний облік разом з нею (ним).

Отже, абз. 4 п. 8 Правил № 470 має посилання на внутрішньо переміщених осіб, що визначені у пп. 8 п. 13 цих Правил, зміст якого вже розкривався вище.

Водночас, позивач не є учасником бойових дій, особою з інвалідністю внаслідок війни та членом їх сімей, а також не є членом сімей загиблих, що не було заперечено відповідачем.

Таким чином, для взяття на квартирний облік позивач не може звернутись з відповідною заявою до виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради за місцем проживання чи до адміністрації підприємства, установи, організації чи органу за місцем роботи, оскільки не відноситься до категорії внутрішньо переміщених осіб, у розумінні пп. 8 п. 13 цих Правил № 470.

Таким чином суд визнає безпідставними наведені вище доводи відповідача.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані положення, в зазначеній вище частині, не відповідають вказаним у ч. 2 статті 2 КАС України критеріям.

Відповідно до вимог статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 840, 80 грн. (судовий збір), за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 264 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Кабінету Міністрів України (01008, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 12/2) про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту в частині - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та нечинним абзац 8 пункту 4 Порядку виплати та визначення розміру грошової компенсації поліцейським за найм ними житла, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 року № 866, наступного змісту: «довідку про перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов;».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати у розмірі 840, 80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя П.В. Вовк

Судді Р.О. Арсірій

В.І. Келеберда