Справа № 380/7330/20
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/7330/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Потабенко В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській області (далі - ГУ СБ України в Донецькій та Луганській області, відповідач) з вимогою про стягнення з Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 100000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач звільнив його з військової служби та виключив зі списків особового складу з 30.04.2018. Однак, станом на день звільнення, не провів з ним повного розрахунку при звільненні, а саме не виплатив грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Наголосив, що на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.07.2020 у справі №380/3339/20 йому було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за період з 2016 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.04.2018 в сумі 24636,54 грн. Вказані кошти надійшли на картковий рахунок ОСОБА_1 17.08.2020. Таким чином, позивач зазначає, що періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 01.05.2018 по 17.08.2020, що становить 840 днів. У зв`язку з цим, звернувся з позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період.

Ухвалою судді від 11.09.2020 відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників сторін.

09.10.2020 (вх. №8955 ел.) та 15.10.2020 (вх. №52852) відповідач подав відзиви на позов. Зазначив, що позивач не дотримався строку звернення до суду з вказаним позовом, відтак наявні підстави для залишення позову без розгляду.

З цього приводу суд зазначає, що оскільки відповідач не надав суду належним чином оформленого клопотання про залишення позову без розгляду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для розгляду такого.

Крім того, суд наголошує, що відповідно до ст. 177 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви, з`ясовує, зокрема, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161 вказаного Кодексу, та в тому числі, встановлює чи подано позов в межах строку звернення до адміністративного суду.

При відкритті провадження суддею було встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 17.08.2020, а позов ОСОБА_1 надійшов на адресу суду 09.09.2020, що вказує на те, що ОСОБА_1 звернувся з даним позовом у передбачений ст. 122 КАС України місячний строк.

Крім того, представник відповідача у відзиві зазначив, що у разі висновку суду про наявність підстав для стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, просить істотно зменшити розмір такого відшкодування, врахувавши при цьому висновки Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

22.10.2020 представник позивача подав відповідь на відзив (вх. №54560). Наголосив, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби в органах СБ України та виключений зі списків особового складу ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях з 30.04.2018. Станом на момент звільнення і до цього часу, норми матеріального права, на підставі яких військовослужбовець, як учасник бойових дій, що звільняється з військової служби, має право на отримання компенсації за усі невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій, а саме: ч. 17 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ст. 16-2 та 24 Закону України "Про відпустки", - є незмінними. Верховний Суд у зразковій справі №620/4218/18 (адміністративне провадження №Пз/9901/4/19) лише зробив висновки щодо застосування норм матеріального права, які в силу статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Таким чином, помилкове тлумачення суб`єктом владних повноважень норм матеріального права призвело до не нарахування та не виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, тобто до не проведення повного розрахунку на день виключення зі списків, що прямо вказує на протиправну винну бездіяльність відповідача. Щодо покликань відповідача про зменшення заявленої позивачем до стягнення суми середнього заробітку, зазначив таке. Позивач наголосив, що звертаючись до суду із позовною заявою, провів розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня такого розрахунку, що в повній мірі відповідає диспозиціям статей 46, 116 та 117 КЗпП України. Означену суму середнього заробітку за період з 01.05.2018 по 17.08.2020 розраховано в розмірі 492030,00 грн. Разом з тим, позивач, враховуючи висновки Верховного Суду щодо застосування норм права з аналогічних спірних правовідносин, застосував так званий принцип співмірності, зменшивши заявлену до стягнення суму до 100000,00 грн. Відповідач у поданому відзиві на позовну заяву вважає таку суму неспівмірною, просить суд зменшити її. В обґрунтування проводить розрахунок розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, виходячи із ставок найдорожчого кредиту готівкою без забезпечення в розмірі 77% річних та найдешевшого кредиту готівкою без забезпечення в розмірі 42% річних. Разом з тим, відповідач проводить розрахунок майнових втрат позивача не за весь період затримки розрахунку при звільненні, а лише за ті періоди, які визнає як такі, що мають місце з його вини. Наголосив, що проведений відповідачем розрахунок майнових втрат не відповідає фактичним обставинам справи. Водночас, беручи до уваги розмір заборгованості станом на день звільнення в сумі 262405,85 грн., факт виплати тільки 17.08.2020 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.07.2020, характер заборгованості, дії позивача та відповідача (про що докладно описано у позовній заяві), позивач вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме об`єктивним обставинам, які мають юридичне значення, та критеріям застосування принципу співмірності, визначений ним розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні виплат у сумі 100000,00 грн.

09.11.2020 відповідач подав заперечення на відповідь (вх. №58588). Заперечив щодо твердження позивача про те, що відповідач розрахував суму майнових втрат лише за ті періоди, за які затримка у виплаті відбулася з його вини. У зв`язку з цим наголосив, що вищевказаний розрахунок застосовано відповідачем лише щодо двох виплат: компенсація за речове майно та допомога при звільненні. В свою чергу, під час розрахунку втрат від невиплати компенсації за відпустку УБД був використаний весь період затримки (з 01.05.2018 по 15.07.2020).

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що з 1996 по 30.04.2018 ОСОБА_1 проходив військову службу в органах Служби безпеки України на посадах офіцерського складу.

02.12.2016 ОСОБА_1 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 і з цього часу він набув статусу учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Наказом Служби безпеки України від 11.04.2018 року №444-ос ОСОБА_1 звільнено з військової служби на підставі підпункту "б" п 62 та підп. "б" п. 88-1 (за станом здоров`я - непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) у запас Служби безпеки України.

Наказом начальника Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях від 19.04.2018 №242-ОС ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу з 30.04.2018.

Станом на день звільнення, згідно займаної посади ОСОБА_1 , перебував на фінансовому та речовому забезпеченні у відповідних підрозділах ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях.

Однак, станом на день звільнення ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях ОСОБА_1 не була нарахована, а відтак і не виплачена, грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із листом від 16.03.2020 до ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях, в якому просив нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення.

Листом від 01.04.2020 №78/2/15/В-91с/11/149 відповідач відмовив ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

У зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.07.2020 у справі №380/3339/20 визнано протиправною бездіяльність ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.04.2018, та зобов`язано ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за період з 2016 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби,- 30.04.2018.

На підставі вказаного рішення Львівського окружного адміністративного суду від 015.07.2020, ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях позивачеві виплачена грошова компенсація за усі невикористані дні додаткові відпустки як учаснику бойових дій в сумі 24636,54 грн.

Вказані грошові кошти фактично надійшли на картковий рахунок ОСОБА_1 в установі банку "Ощадбанк" 17.08.2020, що підтверджується випискою по рахунку позивача.

Вважаючи, що непроведення повного розрахунку при звільненні дає позивачу право на стягнення в судовому порядку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до повного розрахунку, такий звернувся з вказаним позовом до суду.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки), не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Ці питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16.

Таким чином, оскільки грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (30.04.2018), вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку. Тому відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації, то суд враховує наступне.

Згідно зі ст.27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" №100 від 08.02.1995 року (далі - Постанова №100).

Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно п.5 цього ж Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до наявної у матеріалах справи копії довідки про нараховане і виплачене грошове забезпечення №15/58 від 12.05.2020, розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становив 35731,02 грн. (17865,51 грн. у квітні 2018 року та 17865,51 грн. у березні 2018 року).

Кількість календарних днів за квітень 2018 та березень 2018 становить 61 день.

Таким чином, враховуючи, що днем виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу є 30.04.2018 року, тобто позивач прослужив перед звільненням повний календарний місяць, то середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 585,75 грн.

Період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 01.05.2018 по 17.08.2020 (включно) становить 840 днів.

Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 492030,00 грн.(585,75 грн х 840 днів).

Водночас, надаючи правову оцінку розміру середнього заробітку, який належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності у відповідності до ст. 117 Кодексу законів про працю України.

Позицію щодо правомірності застосування судом до спірних правовідносин принципу співмірності під час розрахунку загального розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, було висловлено касаційною інстанцією в постанові Верховного суду від 24.07.2019 року у справі №805/3167/18-а (№К/9901/9908/19).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 Кодексу Законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 Кодексу Законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 Кодексу законів про працю України.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №161/12771/15-ц).

Враховуючи обов`язковість вищевикладених висновків Верховного Суду, суд застосовує до обставин цієї справи наступні критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України:

- позивач звернувся до суду із позовом про визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення розрахунку при звільненні - невиплату в день виключення із списків частини компенсації за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018рік (справа №380/3339/20) лише 05.05.2020, тобто після спливу більше, ніж 2-ох років після виключення його зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення (30.04.2018);

- сума виплаченої грошової компенсації, яку отримав позивач 17.08.2020 (24636,54 грн.), є майже в 20 разів меншою, ніж визначена судом сума середнього грошового забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні (492030,00 грн.).

- непроведення розрахунку при звільненні стосувалось не самого грошового забезпечення, а компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Отже, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 25000,00 грн. (за час затримки розрахунку при звільненні позивача).

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ч. 4 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Щодо судового збору, суд зазначає, що оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

в и р і ш и в :

позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській області (, місцезнаходження: 84300, Донецька область, м.Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 56) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 25000 (двадцять п`ять тисяч) гривень рівно.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській області (, місцезнаходження: 84300, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 56) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) 250 (двісті п`ятдесят) гривень рівно судових витрат у вигляді судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 11.12.2020

Суддя Потабенко В.А.