Справа № 300/2473/19
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2020 р. справа № 300/2473/19

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Матуляка Я.П.,

при секретарі Мула Х.О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача та третьої особи - Соловйової О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом: громадянина Республіки Судан ОСОБА_1

до відповідача: Державної міграційної служби України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області

про визнання неправомірним та скасування рішення від 17.10.2019 року за № 357-19, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Республіки Судан ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівський області про визнання неправомірним та скасування рішення від 17.10.2019 року за № 357-19 з підстав протиправної відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.12.2019 року відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 року позовну заяву громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівський області про визнання неправомірним та скасування рішення від 17.10.2019 року за № 357-19 - залишено без розгляду на підставі частини 5 статті 205 та пункту 4 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2020 року ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 року про залишення позовної заяви без розгляду скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

02.09.2020 року справа № 300/2473/19 супровідним листом Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.08.2020 року № 300/2473/19/01-17/32270/20 надійшла до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи раніше визначеному складу суду від 02.09.2020 року, справа передана головуючому судді Матуляку Я.П.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 призначено судовий розгляд у даній справі.

Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позов, який надійшов на адресу суду 14.01.2020 (т.1 а.с.32-43). Відповідач вважає, що оскаржуване рішення прийняте в межах та на підставі наявних повноважень, з урахуванням того, що позивачем не доведено обґрунтованих підстав реальної загрози щодо застосування проти позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, які відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" є підставами для отримання додаткового захисту.

Третя особа своїм правом на подання пояснень щодо позову не скористалась.

25.11.2020 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій вказує на обґрунтованість позовних вимог (т.2 а.с.49-55).

Відповідач скористався своїм правом на подання заперечення, яке надійшло на адресу суду 03.12.2020 (т.2 а.с.63-68).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечила та просила суд відмовити в задоволенні.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

28.05.2019 року громадянин Республіки Судан ОСОБА_1 звернувся з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, аргументуючи своє звернення тим, що заявнику загрожує небезпека внаслідок існуючого збройного конфлікту на території Республіки Судан та систематичного порушення прав людини (т.1 а.с.67-68).

Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового від 11.09.2019 (т.1 а.с.48-61).

Державною міграційною службою України прийнято рішення №357-19 від 17.10.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.46).

Відмову мотивовано відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області складено повідомлення №61 від 24.10.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України №357-19 від 17.10.2019 (т.1 а.с.66).

Вважаючи такі рішення протиправними, позивач звернувся і даним позовом до суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п.1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Позивач в своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказав на те, що заявнику загрожує небезпека внаслідок існуючого збройного конфлікту на території Республіки Судан та систематичного порушення прав людини.

В заяві-анкеті та в співбесідах заявник вказав, що народився та до 2005 року проживав у місті Аль-Генейна, Республіка Судан разом з батьками, братами та сестрами (т.1 а.с.98-102).

Також, на співбесіді від 24.05.2019 заявник пояснив, що впродовж періоду навчання в Україні двічі відвідував Республіку Судан: влітку 2013 або 2014 відвідував родичів; в 2016 році з метою виготовлення нового паспорта.

В співбесіді від 24.05.2019 заявник пояснив, що в період його проживання в Республіці Судан його неодноразово били араби, які агресивно налаштовані до мешканців Західного Дарфуру негроїдної раси.

Заявник також повідомив що основною метою приїзду в Україну було навчання.

Слід зазначити, що за даними AllAfrica (allafrica.com/stories/91.html): «Хартум - попередній комітет старійшин Судану висунув мирну ініціативу, спрямовану на запобігання заколотів і відмова від насильства у всіх його формах, поглиблення святості крові, припинення кровопролиття, врегулювання конфліктів шляхом діалогу і мудрості, відродження практики примирення і звернення до глибоко укоріненому спадщини при вирішенні спорів Голова підготовчого комітету старійшин Судану заявив на прес-форумі інформаційного агентства Судану (Суйа) в понеділок, що ініціатор прагне відновити дух братерства між окремими особами, племенами і спірними групами, а також просвіщати суспільство про небезпеку расових і етичних забобонів і трайбалізму».

За інформацією МЗС України від 04.02.2020 №650/17-110-376, в Судані не існує загрози життю та свободі громадян країни, які повернулися додому після завершення навчання за кордоном. Натомість, кількість суданських студентів, які виїжджають за кордон з метою навчання, зростає щороку. До того ж, на підставі проведеного відповідно до «Рекомендации УВКБ ООН по международной защите №4: Альтернатива бегства или перемещения внутри страны согласно статье 1А(2) Конвенции 1951 года о статусе беженцев и/или Протокола к ней 1967 года, 23 июля 2003, HCR/GІP/03/04, ( htiD://www.refworld.org.ru/docid/51f8169cU.html ) аналізу, можна дійти висновку, що у заявника є альтернатива внутрішнього переміщення та проживання в м. Хартум чи в іншому регіоні Судану, де не має ризику для його життя та фізичній недоторканості. Існує регулярне повітряне сполучення з Республікою Судан: до аеропорту м. Хартум здійснюються регулярні міжнародні (Дубай, Стамбул, Доха тощо) та внутрішні рейси. ( https://www.flightstats.com/v2/ilighttracker/arrivals/KRT/?year=2020&month=3&date=17&hour=12), що дає змогу заявнику безпечно потрапити до країни громадянської належності.

Як проаналізовано відповідачем, вихідці з Дарфуру не стикаються з прямою соціальною дискримінацією. Суданці, в тому числі вихідці з Дарфуру, не обмежені в праві вільного пересування територією країни, їх багато проживає як в Хартумі (близько 1 мільйона чоловік), так і в інших містах Судану. В Хартумі вони етнічно, соціально та економічно різноманітні і включають, як заможних людей, які займають посади в уряді, бізнесі, юриспруденції, наукових колах, силах безпеки і медицині, а також декілька тисяч студентів, так і малозабезпечених. Вони створили громадські та етнічні асоціації в районах свого проживання (джерело: https://assеts.publіshing.scrvice.gov.uk/government/uploads/system/uploads/attachmcnt data/file/847564/Sudan_ - Non-Arab_Darопiris_- СТІК -_ v4.0 _November_2019_.pdf).

Рівень кримінальної активності у столиці країни - Хартумі є відносно невисоким (https:friend.mfa.gov.ua/#/countries?).

Як повідомляють відкриті джерела, «в целом, нет информации о том, что люди, возвращающиеся в Хартум, сталкиваются с реальным риском подвергнуться пыткам или другим формам жестокого обращения. Таким образом, Хартум считается безопасным местом, независимо от того, из какого региона происходят граждане Судана.....неарабские дарфурцы, как правило, не подвергаются риску преследования или серьезного вреда исключительно по причине их этнической принадлежности в Хартуме» (http://www.emnsweden.se/download/18.1 еf19f6е 163f45d340a245c/093/Retum%20to%20Sudan.pdf? неофіційний переклад).

На даний час в країні працює телефонний зв`язок та Інтернет. За даними Книги фактів ЦРУ, в Судані на кожну сотню чоловік припадає 70 телефонів мобільного зв`язку (hnps://www.cia.gov/librarv/publications/the-woiid-facthook/geos/sn.html).

Як встановлено з відкритих джерел інформації, в Судані 10 липня 2019 року за рішенням суду поновлено доступ до Інтернету для всіх користувачів країни. Доступ до мобільного Інтернету і соціальних мереж був обмежений лише 36 днів через антиурядові акції протесту (джерела: https://tjoumal.ru/analysis/105846-borba-za-socseli-v-sudane-poteryat-pravo-na-svobodnyy-internet-i-za-mesyac-otvoevat-ego-obratno; https://golosislama.com/news.php?id=36809).

Враховуючи наведені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані ДМС України факти про країну походження позивача, суд не знаходить підстав, які б свідчили про можливість позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року по справі № 826/4078/16.

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Причини, які позивач зазначає з метою залишитись в Україні не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, на підставі вищевикладеного та у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідачем правомірно прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідачем не порушено прав позивача, протилежного судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що позивач не довів обставин, які б свідчили про порушення його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, то у суду відсутні підстави для задоволення позову.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (, вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівський області (, вул. Січових Стрільців, 11, м. Львів, 79007) про визнання неправомірним та скасування рішення від 17.10.2019 року за № 357-19 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Матуляк Я.П.

Рішення складене в повному обсязі 14 грудня 2020 р.