Справа № П/811/1492/15
Суддя: Р.І. Брегей
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року справа № П/811/1492/15

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Брегея Р.І.

та суддів Момонт Г.М. і Казанчук Г.П.,

за участі секретаря судового засідання Черної О.Ю.,

позивача ОСОБА_1

та представників відповідачів Гладковської О.С., Борисевича Д.В. і Омельченка Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кропивницький (в режимі відеоконференції за межами приміщення суду) у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства доходів і зборів України (далі - Міністерство), Державної податкової служби України (далі - Служба), Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області (далі - Управління), Державної фіскальної служби України (далі - Служба 2), Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області (далі - Управління 2) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з заявою до Міністерства про визнання протиправним та скасування наказу від 15 квітня 2015 року №360 - О про звільнення з посади першого заступника начальника Кіровоградської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області (далі - Інспекція) на підставі припису Закону України «Про очищення влади» (далі - Закон) (Том 1 а.с.5-7).

Водночас, просила суд поновити на посаді першого заступника Кропивницького управління Управління та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (Том 1 а.с.167-168).

Ухвалами суду від 13 квітня та 24 червня 2020 року до участі у справі, як іншими відповідачами, залучено Службу, Управління, Службу 2 і Управління 2 (Том 1 а.с.76-78, 216-218).

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала вимоги позову.

Пояснила, що не вчиняла жодних протиправних дій, сумлінно виконувала службові обов`язки.

Твердила, що, застосовані відносно неї обмеження, які встановлені приписами Закону, суперечать принципу верховенства права і порушують право на працю.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу обчислила з урахуванням усіх підвищень посадового окладу за посадою, яку обіймала і котра перейшла у структури інших податкових органів, що з`являлись після реорганізації Інспекції.

Міністерство не висловили відношення до позову, будучи належним чином сповіщене про його розгляд (Том 1 а.с.98).

Інші відповідачі заперечили стосовно задоволення позову, подавши відзиви на нього (Том 1 а.с.101-104, 122-123, 233-236, Том 2 а.с.2-4).

У судовому засіданні представники відповідачів пояснили, що звільнення відбулось з дотриманням усіх приписів Закону, котрий до цього часу не визнаний неконституційним.

Стверджували, що у разі задоволення позову ОСОБА_1 неможливо поновити на займаній посаді, оскільки під час реорганізацій податкових органів її скорочено.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, зробив висновок про часткове задоволення позову з таких підстав.

Встановлені судом факти і обставини, що стали підставами звернення.

Так, наказом Міністерства від 15 квітня 2015 року №360 - О ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Інспекції на підставі припису пункту 7-2 частини 1 статті 36 КЗпП України (Том 1 а.с.9).

Підстава припинення трудового договору - довідка про результати вивчення особової справи.

У довідці вказано, що позивач обіймала посаду заступника начальника Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві з 02 липня 2013 року по 05 червня 2014 року (Том 2 а.с.179).

Такі відомості відображені і у трудовій книжці ОСОБА_1 (Том 1 а.с.160-166).

Згідно довідки Управління 2 середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення склала 176,84 грн. (Том 2 а.с.211-215).

Позивач не зазначала про помилку у розрахунку, який перевірено судом.

Посадовий оклад за посадою, яку обіймала ОСОБА_1 , за інформацією Управління 2 змінювався декілька разів (Том 2 а.с.95).

Постановою Уряду України від 06 серпня 2014 року №311 Інспекція реорганізована шляхом приєднання до новоствореної Кіровоградської об`єднаної державної податкової інспекції Управління 2 (далі - Інспекція 2) (Том 2 86-87).

У штатному розписі Інспекції 2 існувала посада першого заступника начальника (Том 2 а.с.90-94).

Працівники Інспекції переводились до Інспекції 2 на підставі заяв (Том 2 а.с.88-89).

Наказом Служби 2 від 25 січня 2017 року №39 Інспекція 2 перейменована на Кропивницьку об`єднану державну податкову інспекцію Управління 2 (Том 2 а.с.80-85).

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2018 року №296 Інспекцію 2 реорганізовано шляхом приєднання, як структурного підрозділу, до Управління 2 (Том 3 а.с.12-13).

03 серпня 2018 року керівник Служби 2 затвердив штатний розпис Управління 2, згідно якого скорочено посаду першого заступника начальника Кропивницького управління (Том 3 а.с.37-47).

Державна реєстрація припинення юридичної особи Інспекції 2 здійснена 11 травня 2019 року (Том 2 а.с.230-235).

Постановою Уряду України від 19 червня 2019 року №537 утворено Управління, до якого приєднано Управління 2 (Том 2 а.с.98-99).

До Управління перейшли фіскальні повноваження (робота податкових інспекцій), а правоохоронна функція (податкова міліція) залишилась в Управління 2.

Працівники Управління 2 звільнялися з роботи, а наступного дня приймались Управлінням на роботу (Том 2 а.с.120-121).

Юридична особа Управління 2 не припинена досі.

Юридична оцінка, встановлених судом, обставин і фактів справи.

Перш за все, 16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон.

Приписами частин 1-3 статті 1 Закону встановлено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності;

відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Приписами пункту 4 частини 2 статті 3 Закону встановлено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені за власним бажанням в цей період з посади заступника керівника територіального (регіонального) органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику в районах у місті Києві.

ОСОБА_1 упродовж згаданого періоду часу обіймала таку посаду.

Отже, Закон поширював заборону відносно неї.

Приписами пункту 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені цим Законом.

Позивача звільнили з дотриманням такої процедури і на підставі припису пункту 7-2 частини 1 статті 36 КЗпП України.

Цією нормою права встановлено, що підставою припинення трудового договору є така підстава, що передбачена Законом України «Про очищення влади».

Питання конституційності положень частини 3 статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону на відповідність положенням статті 38, частини 2 статті 61, частини 1 статті 62 Конституції України вирішуються Конституційним Судом України.

На даний час Конституційний Суд України не прийняв рішення.

Водночас, Верховний Суд у рішенні від 18 вересня 2018 року у справі №800/186/17 висловив правовий висновок, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей 58, 61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Указані гарантії, за висновком Суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб.

Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року.

Верховний Суд указав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).

Як підсумок, Верховний Суд вказав, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Верховний Суд застосував такі висновки і у справі №817/3431/14 (№К/9901/1400/18), за результатами розгляду якої Верховний Суд у складі судової палати ухвалив постанову від 03 червня 2020 року, в якій сформулював правову позицію, що лише факт перебування осіб на визначених в Законі посадах та протягом встановленого цим же Законом строку недостатньо для застосування заборон, визначених частиною 3 статті 1 Закону.

Також у цьому рішенні Верховний Суд наголосив на необхідності врахування доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, на чому наголосила Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках №788/2014 щодо Закону, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ №1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме: особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Водночас, суд враховує, що застосовані до позивача в цій справі обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції. Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.

Суди зобов`язані, відповідно до частини 1 статті 129 Конституції України, вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини, як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні Європейського суду з прав людини, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою. Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано в рамках внутрішнього правопорядку, але, відповідно до статті 27 Віденської конвенції, держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.

17 жовтня 2019 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону.

Європейський суд з прав людини, із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя.

За оцінкою Європейський суд з прав людини, застосування до заявників заходів на підставі Закону мало дуже серйозні наслідки для їх здатності встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 209).

Європейський суд з прав людини визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі Закону, проте продовжив розгляд скарг, призюмуючи, що цілі Закону можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. Європейський суд з прав людини зазначив, що він має переконатися чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони «необхідні у демократичному суспільстві» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.

В основу підходу Європейського суду з прав людини до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією «демократії, здатної себе захистити», що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців («демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована») та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.

Відповідаючи на питання, чи відповідав застосований до заявників законодавчий механізм критеріям, розробленим практикою Європейського суду з прав людини у справі «Полях та інші проти України», Суд указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, а тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_2 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування до заявників встановлених Законом заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_2 був Президентом України (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 294).

Європейський суд з прав людини підсумував недоведеність того, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Аналіз рішення Європейського суду з прав людини та встановленого у ньому порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників дозволяє зробити висновок, що законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе як міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.

Отже, заборона перебування на зазначених у Законі посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність такої заборони меті й принципам Закону, визначеним у його частині 2 статті 1.

Таким чином, визначальними для вирішення цього публічно-правового спору є обставини вчинення позивачем конкретних дій, які полягають у сприянні своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини.

Заходи з очищення влади (люстрації) щодо позивача застосовані виключно на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі, про обіймання певної посади.

Довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі про перебування позивача на відповідних посадах, не містить відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а наказ про звільнення не містить обґрунтування, що ОСОБА_1 могла становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.

Встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не стало метою перевірки.

Підсумовуючи, суд, керуючись згаданими правовими висновками Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, зробив висновок про протиправність наказу про звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Приписами частини 1 статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Інспекції.

Юридичну особу Інспекції реорганізовано шляхом приєднання до Інспекції 2, котра у такий же спосіб реорганізована в Управління 2.

Юридичні особи Інспекції та Інспекції 2 припинені.

Отже, не відбулось ліквідації Інспекції та Інспекції 2, а їх правонаступником прав і обов`язків є Управління 2.

Посада, яку обіймала позивач до звільнення, скорочена у серпні 2018 року.

Оскільки суд поновлює працівника на роботі з наступного дня після звільнення, тому ОСОБА_1 має бути поновлена на посаді в Інспекції, яку обіймала до звільнення.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу має нарахувати і виплатити Управління 2, як правонаступник прав і обов`язків Інспекції 2, котра є правонаступником прав і обов`язків Інспекції.

Після виконання рішення суду про поновлення на роботі Управління 2 зобов`язано повідомити позивача про скорочення посади і запропонувати (за наявності) вільні (вакантні) посади, котрі відповідають рівню її кваліфікації.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що судовий розгляд тривав довго не з вини позивача (Том 1 а.с.23-24, 48-49).

Причина тривалого розгляду справи - тривале вирішення Конституційним Судом України подання про неконституційність Закону.

Відповідно до довідки Управління 2 середньоденний заробіток на день звільнення склав 176,84 грн.

Середній заробіток стягується за період з 16 квітня 2015 року по день прийняття судом рішення, яким є 01 грудня 2020 року.

Кількість робочих днів за цей період така:

- 2015 рік - 177;

- 2016 рік - 251;

- 2017 рік - 248;

- 2018 рік - 250;

- 2019 рік - 250;

- 2020 рік - 230.

За цей період оклад за посадою, яку обіймала позивач, неодноразово збільшувався за інформацією Управління 2 на підставі постанов Кабінету Міністрів України (Том 2 а.с.95).

На день звільнення з роботи становив 1675 грн.; з 01 грудня 2015 року по 30 квітня 2016 року - 2094 грн.; з 01 травня по 31 грудня 2016 року - 4583 грн.; з 01 січня по 31 жовтня 2017 року - 5539 грн.; у листопаді 2017 року - 5655 грн.; у грудні 2017 року - 5820 грн.; з 01 січня по 31 серпня 2018 року - 7469 грн.

Приписами пункту 10 Розділу V постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Отже, середньоденний заробіток коригується на такі коефіцієнти підвищення посадового окладу:

- з 01 грудня 2015 року по 30 квітня 2016 року - 1,25 (2094:1675);

- з 01 травня по 31 грудня 2016 року - 2,19 (4583:2094);

- з 01 січня по 31 жовтня 2017 року - 1,2 (5539:4583);

- листопад 2017 року - 1,02 (5655:5539);

- грудень 2017 року - 1,03 (5820:5655);

- з січня 2018 року - 1,28 (7469:5820).

Таким чином, середньоденний заробіток склав:

- з 01 грудня 2015 року по 30 квітня 2016 року - 221,05 (176,84 х 1,25) грн.;

- з 01 травня по 31 грудня 2016 року - 484,10 (221,05 х 2,19) грн.;

- з 01 січня по 31 жовтня 2017 року - 580,92 (484,10 х 1,2) грн.;

- листопад 2017 року - 592,54 (580,92 х 1,02) грн.;

- грудень 2017 року - 610,32 (592,54 х 1,03) грн.;

- з січня 2018 року - 781,21 (610,32 х 1,28) грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить:

- з 16 квітня по 30 листопада 2015 року - 27587,04 (176,84 х 156) грн.;

- з 01 грудня 2015 року по 30 квітня 2016 року - 23431,30 (221,05 х 106) грн.;

- з 01 травня по 31 грудня 2016 року - 81328,80 (484,10 х 168) грн.;

- з 01 січня по 31 жовтня 2017 року - 120250,44 (580,92 х 207 ) грн.;

- листопад 2017 року - 12443,34 (592,54 х 21) грн.;

- грудень 2017 року - 12206,40 (610,32 х 20) грн.;

- з січня 2018 року - 569502,09 (781,21 х 729) грн.

Загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу склала 846749,41 грн.

Підсумовуючи, суд зробив висновок про часткове задоволення позову, оскільки позивач просила поновити на посаді в Управлінні.

Відповідно до приписів пунктів 2 та 3 частини 1 статті 371 КАС України суд допускає до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на публічній службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць (перший).

Сторони не понесли судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 243-246, 257, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України №360 - О від 15 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Кіровоградської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Кіровоградської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області з 16 квітня 2015 року.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 846749,41 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити у задоволенні.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць (перший).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, протягом тридцяти днів з дня складення у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11 грудня 2020 року.

Судді: Р.І. Брегей

Г.М. Момонт

Г.П. Казанчук