Справа № 380/7669/20
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
09 грудня 2020 року справа №380/7669/20
Львівський окружний адміністративний суд в складі:
Головуючої - судді Потабенко В.А.,
секретар судового засідання - Олійник Л.В.,
представника позивача - Старенького О.С., згідно договору,
представника відповідача - Сидор Х.М., згідно наказу,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови,-
в с т а н о в и в :
на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Дрогобицького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Дрогобицький МВ ДВС, відповідач) з вимогою визнати протиправною та скасувати постанову ВП №54527432 від 15.04.2020 про стягнення виконавчого збору.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувана постанова ВП №54527432 від 15.04.2020 суперечить діючому законодавству, а саме ч. 5 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки виконавчий документ було передано на виконання приватному виконавцю, відтак, відсутні підстави для стягнення виконавчого збору державним виконавцем.
Ухвалою судді від 28.09.2020 позовну заяву було залишено без руху.
Ухвалою від 12.10.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін.
Ухвалою суду від 09.11.2020 заяву представника позивача про поновлення строку звернення до суду задоволено повністю.
В судовому засіданні 09.11.2020 представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити.
В судовому засіданні 09.12.2020 Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, просив у задоволенні позову відмовити повністю.
В судовому засіданні 09.12.2020 представник відповідача проти позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити повністю.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.
Як встановлено судом з матеріалів справи, у Дрогобицкому МВ ДВС на виконанні перебував виконавчий лист № 442/4357/13-ц від 22.11.2013, виданий Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ "Кредобанк" заборгованості за кредитним договором в сумі 249294,57 грн. та 2492,94 судового збору, а всього 251787,51 грн.
В подальшому, в зв`язку з поданням ПАТ "Кредобанк" 03.04.2020 заяви про повернення виконавчого документа, державним виконавцем Дрогобицького МВ ДВС Сидор Х.М. прийнято постанову ВП №54527432 від 15.04.2020 про повернення виконавчого документа стягувачу, п. 4 якої постанову про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №54527432 від 15.04.2020 виведено в окреме провадження.
28.07.2020 позивач звертався до Дрогобицького МВ ДВС з заявою про припинення стягнення з його заробітної плати та завершення виконавчого провадження за постановою ВП №54527432 від 15.04.2020 про стягнення з боржника виконавчого збору, однак, йому було відмовлено.
Тому, не погоджуючись з постановою ВП №54527432 від 15.04.2020 про стягнення виконавчого збору та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні обставини та норми законодавства.
Правовідносини щодо примусового виконання рішення суду та інших органів у виконавчому провадженні державними виконавцями врегульовані Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII, з наступними змінами та доповненнями, в редакції, чинній на момент здійснення виконавчих дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини першої). Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону (частина п`ята).
Згідно абз. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "про виконавче провадження" в реакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом 442/4357/13-ц від 22.11.2013, тобто на 17.08.2017, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 27 цієї ж редакції Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Відповідно до ч. 8 ст. 27 цієї ж редакції Закону, під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.
Аналогічними за змістом є норми редакції ч. 8 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження", чинної на момент передачі виконавчого листа на виконання приватному виконавцю - 15.04.2020.
Так, згідно ч. 8 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.
У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.
Як видно з матеріалів справи, повернення виконавчого документа стягувачу відбулось постановою від 15.04.2020 ВП № 54527432.
Того ж дня державним виконавцем Сидор Х.М. винесено постанову про стягнення виконавчого збору.
Суд вважає, що така постанова державного виконавця Сидор Х.М. прямо суперечить вимогам ч. 8 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження".
На думку суду, відповідач був позбавлений права на стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору, оскільки виконавчий лист 442/4357/13-ц був переданий на виконання приватному виконавцю виконавчого округу Львівської області Шелінській Ю.А., що підтверджено матеріалами справи.
Отже, в силу приписів ч. 8 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження", дана сума - стягнута частина виконавчого збору - поверненню не підлягає.
Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень
Згідно з ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Матеріали справи свідчать, що відповідні положення Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем при прийнятті оскаржуваної постанови дотримані не були, що зумовило звернення позивача за захистом своїх прав до суду.
За наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про те, що відповідач діяв всупереч нормі ч. 8 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження".
За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому позов є таким, що підлягає задоволенню.
Щодо судових витрат, то слід зазначити таке.
Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач в прохальній частині позовної заяви просив стягнути з відповідача в користь позивача понесені ним судові витрати.
Суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч.3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Суд зазначає, що частинами 5, 6 ст.134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (серед інших).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Отже, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
З матеріалів справи вбачається, що професійну правову допомогу позивачу надавав адвокат ОСОБА_2 (далі адвокат ОСОБА_2 ) на підставі договору про правову допомогу від 26.08.2020 № 01-08/20.
Вид наданих позивачу послуг професійної правової допомоги, їх тривалість та вартість підтверджується актом приймання - передачі наданих послуг №1 від 18.11.2020.
Як видно із вказаного акта адвокатом було надано такі види правничої допомоги: усні консультації з клієнтом, підготовка та подання адвокатського запиту, підготовка та подання заяв, підготовка та подання позовної заяви,участь в судових засіданнях, підготовка відповіді на відзив, візит до приватного виконавця.
На підтвердження оплати послуг правової допомоги представник позивача долучив копії платіжних доручень № 3609295SВ від 14.09.2020 на суму 4500,00 грн., № 3640366SВ від 15.09.2020 на суму 2500,00 грн. та № 83167351.1 від 21.10.2020 на суму 6000,00 грн.
Відповідачем жодних застережень щодо неспівмірності витрат на правову допомогу із обсягом виконаних адвокатом робіт не надано.
Суд таких обставин також не встановив.
Щодо витрат, пов`язаних з вчиненням процесуальних дій і підготовкою до розгляду справи суд зазначає таке.
Згідно ч. 1 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Представником позивача документально підтверджено понесення позивачем витрат на сплату комісії банку за сплату судового збору (840,80 грн.) в сумі 17.16 грн., комісію банку за сплату гонорару в сумі 70,00 грн., поштові витрати за подання позову, відповіді на відзив та направлення відповіді суду, всього в сумі 176,66 грн. (крім поштових витрат та комісій, пов`язаних з поданням заяви про забезпечення позову, оскільки у задоволенні такої судом було відмовлено).
Таким чином, вказані витрати є пов`язаним з розглядом справи і такі слід стягнути з за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Щодо судового збору, суд зазначає, що оскільки суд дійшов висновку про повне задоволення позову, за правилами, визначеними ст. 139 КАС України, судові витрати позивача у вигляді судового збору компенсуються за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (крім витрат на сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову, оскільки у задоволенні такої судом було відмовлено).
Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд,
позов задовольнити повністю.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено в одному примірнику в нарадчій кімнаті 09.12.2020.
Суддя Потабенко В.А.