Справа № 500/1435/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/1435/20 пров. № А/857/12418/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Омеляновської Л.В.,

а також сторін (їх представників):

від позивача і третьої особи Мех В.М., Мех І.М.

від відповідача - Землянський П.П.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.08.2020р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській обл., третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу щодо відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Чепенюк О.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 31.08.2020р., м.Тернопіль; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 31.08.2020р.), -

В С Т А Н О В И В:

22.06.2020. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, із врахуванням остаточно сформульованих позовних вимог, просив визнати неправомірною відмову відповідача Головного управління /ГУ/ Держгеокадастру у Тернопільській обл., що полягає у ненаданні ОСОБА_1 , члену Фермерського господарства /ФГ/ «Родина Мех», дозволу на виготовлення проекту землеустрою; зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на виготовлення (складання) проекту землеустрою у чіткій відповідності до ч.7 ст.118 Земельного кодексу /ЗК/ України відповідно до звернення останнього та зазначеного судового рішення; встановити судовий контроль за виконанням рішення суду суб`єктом владних повноважень - відповідачем у даній судовій справі з усіма правовими наслідками, в зв`язку фактом порушення останнім законодавства, притягнути до відповідальності відповідача за невиконання рішення суду; стягнути за рахунок відповідача на користь ОСОБА_1 сплачений останнім судовий збір у повному обсязі (а.с.1-8, 86-87).

Відповідно до ст.257 КАС України справа віднесена судом до справ незначної складності, а її розгляд проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.96-98).

Ухвалою суду від 13.07.2020р. про відкриття провадження у справі залучено до участі в справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 (а.с.96-98).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.08.2020р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ відповідача ГУ Держгеокадастру у Тернопільській обл. № 19-5535/14-19-СГ від 19.11.2019р. «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою»; зобов`язано відповідача ГУ Держгеокадастру у Тернопільській обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,81 га для ведення фермерського господарства в порядку ст.32 ЗК України та ст.13 Закону України «Про фермерське господарство», за рахунок земель запасу, розташованої за межами населеного пункту на території Постолівської сільської ради Гусятинського району, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.117-129).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ Держгеокадастру у Тернопільській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.137-139).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач та інші члени ФГ «Родина Мех» в 2019 році звернулися до ГУ Держгеокадастру у Тернопільській обл. із заявами про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність орієнтовною площею 2,81 га (кожному) для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу, які розташовані за межами населеного пункту на території Постолівської сільської ради Гусятинського району.

За результатами розгляду заяви позивача відповідачем прийнято наказ № 19-5535/14-19-СГ від 19.11.2019р., яким поінформовано останнього про відмову у задоволення вищевказаного клопотання у зв`язку із невідповідністю вимогам ст.ст.31, 32, 118 ЗК України, тобто, надано відмову у відповідності до вимог ч.7 ст.118 ЗК України.

Наголошує на тому, що позивач бажає отримати земельну ділянку у власність за рахунок однієї із земельних ділянок, які надані в оренду ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства. На даний час договори оренди не припинено і вони залишаються чинними.

Також судом не враховано, що на підставі ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Позиція суду щодо відсутності в спірному наказі про відмову деталізації норм, на підставі яких прийнято відмову, мотиви прийняття такого рішення, на думку апелянта, не є вірною, оскільки положеннями ст.118 ЗК України не передбачено потребу зазначення деталей та мотивів відмови при прийнятті такого рішення.

Також отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не гарантує особі прийняття відповідним органом позитивного рішення про надання її у власність, що стверджується усталеною практикою суду касаційної інстанції.

Позивачем ОСОБА_1 скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення.

В порядку ст.311 КАС України апеляційним судом за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 23.11.2020р. постановлено ухвалу від 01.12.2020р., якою вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін.

Водночас, ухвалою апеляційного суду від 01.12.2020р. задоволено клопотання ГУ Держгеокадастру у Тернопільській обл. та вирішено проводити судове засідання від 08.12.2020р. в режимі відеоконференції.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача на підтримання поданої скарги, заперечення позивача і третьої особи, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції, згідно з наказом ГУ Держземагентства у Тернопільській обл. № 19-741/14-14СГ від 23.09.2014р. «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельних ділянок в оренду» ОСОБА_2 надано в оренду на 7 років земельні ділянки загальною площею 46,3500 га для ведення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної форми власності (землі запасу - рілля) за межами населеного пункту на території Постолівської сільської ради Гусятинського району Тернопільської обл., з них: площею 35,9772 га (кадастровий номер :01:001:0815) та площею 10,3728 га (кадастровий номер :01:001:0816) (а.с.25).

На підставі зазначеного наказу 17.02.2015р. між ГУ Держземагентства у Тернопільській обл. та ОСОБА_2 було укладено договори оренди землі № 44-сг та №45-сг, відповідно до яких ОСОБА_2 передано в строкове платне користування для ведення фермерського господарства земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності (землі запасу - рілля) за межами населеного пункту на території Постолівської сільської ради Гусятинського району Тернопільської області, а саме: площею 35,9772 га, кадастровий номер :01:001:0815 та площею 10,3728 га, кадастровий номер :01:001:0816 (а.с.26-28, 29-31).

Як слідує із витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 34171515 від 25.02.2015р. та № 34172105 від 25.02.2015р., право оренди вищевказаних земельних ділянок зареєстровано реєстраційною службою Гусятинського районного управління юстиції Тернопільської обл. 25.02.2015р., орендарем значиться ОСОБА_2 (а.с.33, 34).

21.04.2015 зареєстровано ФГ «Родина Мех», керівник ОСОБА_1 , що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 23.04.2015р. (а.с.35) та відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України № 24 від 20.05.2015р. (а.с.36).

Відповідно до протоколу № 2 загальних зборів ФГ «Родина Мех» від 26.06.2015р. (а.с.9-10) та доповнення до Статуту ФГ «Родина Мех» (державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи проведено 02.07.2015р. за № 3001012) (а.с.37), засновниками ФГ «Родина Мех» є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а членами господарства є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14

Наказом ГУ Держгеокадастру у Тернопільській обл. № 19-3931/14-18-СГ від 21.11.2018р. одному із засновників ФГ «Родина Мех» ОСОБА_2 , з врахуванням рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.10.2018р. у справі № 1940/1609/18, надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,35 в умовних кадастрових гектарах для ведення фермерського господарства, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходяться в користуванні згідно договору оренди землі № 45-сг від 17.02.2015р. (кадастровий номер :01:001:0816, площа 10,3728 га), розташованої за межами населеного пункту на території Постолівської сільської ради Гусятинського району (а.с.67).

В подальшому у вказаний наказ внесено зміни наказом ГУ Держгеокадастру у Тернопільській обл. № 19-4119/14-19-СГ від 08.10.2019р., а саме у пункті 1 замість слів і цифр «орієнтовною площею 1,35 в умовних кадастрових гектарах» слід читати «орієнтовною площею 2,81 в умовних кадастрових гектарах» (а.с.67-зворот).

У свою чергу, 10.10.2019р. позивачем ОСОБА_1 подано до ГУ Держгеокадастру у Тернопільській обл. заяву про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,81 га для ведення фермерського господарства в порядку ст.32 ЗК України та ст.13 Закону України «Про фермерське господарство», за рахунок земель запасу, розташованої за межами населеного пункту на території Постолівської сільської ради Гусятинського району (а.с.11).

Будучи одним із засновників ФГ «Родина Мех», позивач вказаним клопотанням висловив намір отримати дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходяться у користуванні ФГ «Родина Мех».

Відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Тернопільській обл. № 19-5535/14-19- СГ від 19.11.2019р. позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,8100 га у власність для ведення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населеного пункту на території Постолівської сільської ради Гусятинського району Тернопільської обл., на підставі невідповідності ст.ст.31, 32, 118 ЗК України та ст.13 Закону України «Про фермерське господарство» (а.с.12).

Зміст оскаржуваного наказу містить посилання на ст.ст.15-1, 22, 31, 32, 116, 118, 122 ЗК України, Закон України «Про фермерське господарство», Положення про Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, затв. наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 308 від 17.11.2016р. (зі змінами).

Не погоджуючись із відмовою відповідача, оформленою наказом № 19-5535/14-19- СГ від 19.11.2019р., позивач звернувся до суду із розглядуваним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача, викладена у наказі № 19-5535/14-19- СГ від 19.11.2019р., є протиправною, оскільки конкретної підстави для відмови, окрім як покликання на норми чинного законодавства, у цьому наказі відповідачем не наведено.

З урахуванням наведеного таке рішення суб`єкта владних повноважень не відповідає критеріям, зазначеним у ч.2 ст.2 КАС України.

Також за наявних фактичних обставин справи належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,81 га для ведення фермерського господарства в порядку ст.32 ЗК України та ст.13 Закону України «Про фермерське господарство», за рахунок земель запасу, розташованої за межами населеного пункту на території Постолівської сільської ради Гусятинського району.

Наведені висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, що відповідають фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, з наступних причин.

За змістом ст.3 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель (ч.2 ст.4 ЗК України).

Відповідно до пп.«б» ч.1 ст.81 ЗК України однією з підстав набуття громадянами України права власності на земельні ділянки є безоплатна передача із земель державної і комунальної власності.

Згідно з ч.ч.1 і 2 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Підпунктом «а» ч.3 ст.22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Положеннями ст.ст.31, 32 ЗК України визначено склад земель фермерського господарства та правові основи приватизації земельних ділянок членами фермерських господарств.

За нормами ч.2 ст.31 ЗК України громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Відповідно до ч.1 ст.32 ЗК України громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.

Крім цього, згідно з п.«а» ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району.

Нормами ч.1 ст.12 Закону України № 973-IV від 19.06.2003р. «Про фермерське господарство» визначено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Відповідно до ст.13 цього Закону члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю).

Дія частин першої та другої цієї статті не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай).

Статтею 1 наведеного Закону визначено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст.5, ч.1 ст.7 вказаного Закону (у редакції від 06.11.2014р., чинній на час створення ФГ «Родина Мех») право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб. (ст.8 зазначеного Закону в редакції від 06.11.2014р.).

Тобто, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

З комплексного аналізу вимог ст.ст.1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» слідує висновок про те, що після набуття права власності або користування земельною ділянкою фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалася.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13.03.2018р. у справі № 348/992/16, від 20.06.2018р. у справі № 317/2520/15 та від 12.12.2018р. у справі № 388/1103/16.

Таким чином, у даному випадку позивач ОСОБА_1 , будучи одним із засновників ФГ «Родина Мех», намагається у порядку ст.32 ЗК України реалізувати своє право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельної ділянки у розмірі земельної частки (паю) за рахунок земельної ділянки, що використовується ФГ «Родина Мех», в тому числі і самим позивачем, як засновником цього господарства.

Вказане спростовує твердження відповідача про те, що фактичним орендарем землі є одноособово громадянин ОСОБА_2 .

При цьому з положень ст.ст.31, 32 ЗК України вбачається право громадян - членів фермерських господарств безкоштовно отримати у власність земельні ділянки, що були надані їм у користування для створення фермерського господарства.

Разом з тим, для отримання земельної ділянки у власність для члена фермерського господарства є додаткові передумови, крім визначених у ст.118 ЗК України.

Так, відповідно до ч.2 ст.31, ч.1 ст.32, п.«а» ч.1 ст.121 ЗК України, ст.13 Закону України «Про фермерське господарство» розмір земельної ділянки, які мають право одержати у власність громадяни - члени фермерського господарства має відповідати розміру земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради та не може його перевищувати. Якщо на території відповідної ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. Якщо ж сільськогосподарські підприємства на території відповідної ради відсутні, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району.

Крім того, право на таке безкоштовне отримання земельної ділянки мають лише громадяни, які не набували раніше право на земельну частку (пай). Правом безкоштовного отримання земельної ділянки можуть скористатися виключно члени фермерського господарства, тобто родичі та члени сім`ї, визначені п.3 ст.3 Закону України «Про фермерське господарство».

Частиною 6 ст.118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч.7 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз наведених норм права, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, свідчить про те, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність.

При цьому, за наслідком розгляду суб`єктом владних повноважень відповідних клопотань приймається одне із двох рішень: надається дозвіл на розроблення проекту землеустрою або мотивована відмова у його наданні.

Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з Положенням про Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, затв. наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 308 від 17.11.2016р. (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного наказу), головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Таким чином, у даному випадку відповідач має виключні повноваження на вирішення питання про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства.

В свою чергу, системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст.118 ЗК України.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання. У світлі вимог ч.2 ст.19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.12.2019р. у справі №520/8576/18.

Звідси, судом першої інстанції вірно надано оцінку підставам відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проектів землеустрою з огляду на положення ч.7 ст.118 ЗК України та з урахуванням особливостей для приватизації земельних ділянок членами фермерських господарств, визначенні ст.ст.31, 32 ЗК та ст.13 Закону України «Про фермерське господарство».

Як убачається з матеріалів справи та формулювань оскаржуваного наказу, позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою «на підставі невідповідності статтям 31, 32, 118 ЗК України та статті 13 Закону України «Про фермерське господарство».

При цьому, відповідач в оскаржуваному наказі не деталізує, у чому саме полягає вказана невідповідність переліченим статтям нормативних актів, мотиви прийняття такого рішення відсутні, наказ містить лише загальне посилання на правові норми, у ньому не конкретизована підстава, яка зумовила його прийняття, що суперечить положенням ЗК України.

Матеріали справи містять численні відповіді ГУ Держгеокадастру у Тернопільській обл. на неодноразові звернення позивача та членів ФГ «Родина Мех» протягом 2017-2019 років (а.с.20-24, 39-40), у яких однією з основних підстав для відмови у наданні дозволу членам фермерського господарства на розроблення документації із землеустрою є те, що розмір земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства СТзОВ «Постолівське», розташованого на території Гусятинського району Тернопільської обл., становить 1,35 в умовних кадастрових гектарах, тоді як заявники виявили бажання отримати у власність земельну ділянку для ведення фермерського господарства в розмірі 2,81 га, тобто у розмірі, що значно перевищує розмір земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.

Разом з тим, такі підстави відмови були викладені у листуванні між учасниками спору, без прийняття відповідного рішення і не є предметом розгляду у цій справі. Відповідне рішення суб`єктом владних повноважень ГУ Держгеокадастру у Тернопільській обл. було прийняте лише за заявою ОСОБА_1 від 10.10.2019р. про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,81 га для ведення фермерського господарства (а.с.11), а саме ГУ Держгеокадастру у Тернопільській обл. видано спірний наказ № 19-5535/14-19-СГ від 19.11.2019р.

Спірний наказ містить тільки покликання на положення законодавства, та не конкретизує, що слугувало конкретною підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,81 га для ведення фермерського господарства.

Отже, оскаржуване рішення не містить конкретної підстави для відмови, окрім як посилання на положення законодавства, що вказує на необгрунтованість наказу ГУ Держгеокадастру у Тернопільській обл. № 19-5535/14-19-СГ від 19.11.2019р.

Відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені законами України; необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), що призвело до порушення права позивача на отримання обґрунтованого та мотивованого рішення за його заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Відтак, наказ Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №19-5535/14-19-СГ від 19.11.2019 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, площею 2,81 га, не відповідає критеріям, закріпленим у ч.2 ст.2 КАС України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Зазначення в апеляційній скарзі таких обставин як перебування спірної ділянки в орендних правовідносинах, що виникли на підставі договорів оренди, укладених з ОСОБА_2 , є помилковим, оскільки такі підстави не зазначені в спірному наказі, тобто, не покладалися відповідачем в основу прийняття рішення про відмову в задоволенні заяви позивача.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Вказана зміна кваліфікації підстав відмови у проведенні перерахунку пенсії суб`єктом владних повноважень в судових процедурах, є неприйнятною з огляду на принцип правової визначеності, який притаманний як судовим рішенням, так і рішенням суб`єктів владних повноважень. В іншому випадку це вже будуть інші правопорушення за інших підстав, запровадження позиції зміни підстав прийняття рішень, після їх прийняття, як способу реалізації владних управлінських функцій, призведе до свавілля суб`єктів владних повноважень.

Вирішуючи питання щодо іншої похідної позовної вимоги - про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою відповідно до його звернення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з приписів п.4 ч.2 ст.245 КАС України, згідно яких у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

При цьому суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (ч.4 ст.245 КАС України).

У даному випадку повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні регламентовано ч.7 ст.118 ЗК України. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Такі повноваження не є дискреційними (аналогічні за змістом правові висновки наведені у постанові Верховного Суду від 05.03.2019р. у справі № 2040/6320/18).

Разом з цим, зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У свою чергу, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Видача такого дозволу без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

Водночас, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку проекту землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх передбачених ЗК України підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

В матеріалах справи не містяться докази, чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу.

Приписи ст.ст.31, 32, 121 ЗК України передбачають певні додаткові умови для отримання у власність земельної ділянки членом фермерського господарства: розмір земельної ділянки не повинен перевищувати розмір земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради, право на таке безкоштовне отримання земельної ділянки мають лише громадяни, які не набували раніше право на земельну частку (пай). Перевірка дотримання таких умов належить до повноважень відповідача і безпосередньо впливає на результат прийнятого рішення.

При цьому ЗК України не обмежує суб`єкта владних повноважень в межах своїх повноважень прийняти рішення про надання члену фермерського господарства дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства лише у розмірі, визначеному згідно з положеннями ст.ст.31, 32, 121 ЗК України.

Відтак, способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є саме зобов`язання відповідача повторно належним чином розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.10.2019р. про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,81 га для ведення фермерського господарства з прийняття обгрунтованого рішення з урахуванням висновків суду.

Таким чином, у цій справі відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, оскільки обставинами справи не підтверджено, що відповідачем здійснена повна перевірка наявності чи відсутності підстав для надання такого дозволу. При цьому, при прийнятті рішення відповідач не вправі відмовляти позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з тих підстав, які не знайшли свого підтвердження при оцінці судом у цій справі.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 10.10.2019р. у справі № 814/1959/17, від 05.12.2019р. у справі №806/2540/17.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.09.2015р. у справі № 21-1465а15.

Також в розглядуваному випадку підстави для встановлення (в порядку ч.1 ст.382 КАС України) судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення відсутні, оскільки обґрунтованих сумнівів щодо виконання відповідачем рішення у цій справі не виникає.

Крім того, примусове виконання рішень суду у даній категорії справ забезпечується органами державної виконавчої служби.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткову підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення, із вищевказаних мотивів.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ Держгеокадастру у Тернопільській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.08.2020р. в адміністративній справі № 500/1435/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 09.12.2020р.