Справа № 320/4962/20
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4962/20 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О.

Пилипенко О.Є.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни з вимогами про визнання протиправною та скасування постанови про арешт коштів боржника від 15 квітня 2020 року ВП № 61837519, обгрунтовуючи позов тим, що зазначеною постановою накладено арешт на всі рахунки, у тому числі на картковий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «РайффайзенБанк Аваль», на який перераховується заробітна плата, що унеможливлює своєчасне отримання заробітної плати та не передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року справу №320/4962/20 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про визнання протиправною та скасування постанови задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову про арешт коштів боржника від 15 квітня 2020 року ВП №61837519, винесену приватним виконавцем виконавчого округу м. Київ Дорошкевич Вірою Леонідівною.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віра Леонідівна звернулася до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 30 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, не повністю з`ясовано обставини справи, що мають суттєве значення для рішення. Зокрема, апелянт зазначає, що у постанові про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках в діючих банківських установах, нею зазначено: крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику, тобто банківським установам, які виконують рішення виконавця визначено порядок виконання постанови з урахуванням обмежень, визначених законодавством. Приватний виконавець під час винесення постанови про арешт коштів не може знати чи поширюється на певний рахунок спеціальний режим, тому, отримавши постанову про арешт коштів, фінансова установа не накладає арешт на кошти, що знаходяться на спеціальних рахунках, та повідомляє про це виконавця, чого у даному випадку зроблено не було.

Окрім того, приватний виконавець зазначає, що доказів того, що рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «РайффайзенБанк Аваль» відкритий виключно для зарахування заробітної плати не надано, а отже, на зазначений рахунок могли бути зараховані й інші кошти, окрім заробітної плати позивача.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року відкрито апеляційне оскарження, надано іншим учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, призначено розгляд апеляційної скарги у відкритому судовому засіданні на 09 грудня 2020 року.

В судове засідання сторони та їхні представники не з`явилися, повідомлені про розгляд справи належним чином, заяв, клопотань не подавали, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила закінчити розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом першої інстанції, 15 квітня 2020 року приватним виконавцем Дорошкевич Вірою Леонідівною прийнято постанову ВП №6183751 про арешт коштів боржника, відповідно до якої накладено арешт на грошові кошти позивача, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом та належать боржнику.

На підставі вказаної постанови накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ «РайффайзенБанк Аваль», який використовується для виплати заробітної плати позивачу.

Накладення арешту пов`язано з виконанням виконавчого напису нотаріуса № 6781 від 04 квітня 2020 року.

Постановою від 13 травня 2020 року звернуто стягнення на доходи, які позивач отримує від АТ РайффайзенБанк Аваль», у межах стягнення суми боргу на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСКРЕДИТ».

Не погоджуючись з діями приватного виконавця щодо прийняття постанови про арешт коштів боржника від 15 квітня 2020 року позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваною постановою накладено арешт на кошти, що містяться на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 в АТ «РайффайзенБанк Аваль», для виплати позивачу заробітної плати, що підтверджується довідкою АТ «РайффайзенБанк Аваль» від 20 травня 2020 року №Д1-В43/30-39 про те, що ОСОБА_1 відкрито картковий зарплатний рахунок фізичної особи № НОМЕР_1 .

Також, факт того, що на рахунок № НОМЕР_1 в АТ «РайффайзенБанк Аваль» нараховується для виплати заробітна плата, підтверджується витягом з історії по вказаному картковому рахунку за період з 01 квітня 2020 року по 15 травня 2020 року, виданою АТ «РайффайзенБанк Аваль» 15 травня 2020 року.

Позивач звертався до відповідача із заявою про зняття арешту із рахунку, який використовується для отримання заробітної плати, посилаючись на те, що рахунок, відкритий в АТ «РайффайзенБанк Аваль» є єдиним рахунком для виплати заробітної плати, і що після накладення арешту на вказаний рахунок позивач фактично залишився без заробітної плати, що є порушенням його конституційних прав. До заяви позивач надав документи, які підтверджують вказані обставини.

Однак, приватний виконавець Дорошкевич Віра Леонідівна листом від 13 липня 2020 року №65092 повідомила позивача про те, що арешт з рахунку, відкритому в АТ «РайффайзенБанк Аваль», буде знятий у разі надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення.

Виходячи з положень Конституції України, Законів України «Про оплату праці», «Про виконавче провадження» суд першої інстанції дійшов висновку, що не зважаючи на те, що рахунки, на які зараховується заробітна плата, нормативно не визначені як рахунки із спеціальним режимом використання, а банківське законодавство не містить визначення такого виду рахунків як «зарплатний», рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, а також висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що відповідно до частини другої 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на час прийняття спірної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою, пункту 1 частини другої, частини четвертої статті 18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

При цьому, згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до частин першої та другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

При цьому, відповідно до частини сьомої статті 56 цього Закону у порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Отже, виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи забезпечення та заходи щодо примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, у тому числі накладати арешт на кошти, які перебувають на рахунках.

При цьому, згідно з частиною другою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 151 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 191 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 261 Закону України "Про теплопостачання", статті 181 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 59 Закону виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Тобто, саме рахунки, визначені у частині другій статті 48 Закону є спеціальними для цілей застосування обмежень при застосуванні положень, визначених у пункті 7 частини третьої статті 18, частини другої статті 48, частини третьої статті 52, статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» щодо накладення арешту на кошти на таких рахунках.

Аналіз вказаних положень в кореспонденції із приписами статті 1074 ЦК України, статті 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» дає підстави для висновку, що рахунки на які зараховується заробітна плата, нормативно не визначені як рахунки із спеціальним режимом використання, не є такими рахунками, вказані рахунки є звичайними поточними рахунками та банківське законодавство не містить визначення такого виду рахунків як «зарплатний», що у свою чергу дає підстави для висновку про відсутність обмежень для накладення арешту на кошти на таких рахунків, крім обмеження розміру арештованих коштів відповідно до обмежень щодо можливого розміру стягнення, про що буде зазначено судом далі.

Судова практика з питань накладення арешту на кошти на поточних рахунках, не містить нормативного обґрунтування (посилання) при кваліфікації поточних рахунків, на які може зараховуватись і заробітна плата, як рахунків із спеціальним режимом використання, якими є, як вже зазначалося, наприклад рахунки для розрахунків в енергетиці.

Також ст. 73 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення не може бути звернено на такі виплати: 1) вихідну допомогу, що виплачується в разі звільнення працівника; 2) компенсацію працівнику витрат у зв`язку з переведенням, направленням на роботу до іншої місцевості чи службовим відрядженням; 3) польове забезпечення, надбавки до заробітної плати, інші кошти, що виплачуються замість добових і квартирних; 4) матеріальну допомогу особам, які втратили право на допомогу по безробіттю; 5) допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами; 6) одноразову допомогу у зв`язку з народженням дитини; 7) допомогу при усиновленні дитини; 8) допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; 9) допомогу на дітей одиноким матерям; 10) допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом; 11) допомогу на лікування; 12) допомогу на поховання; 13) щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства громадян, які проживають на території, що зазнала радіоактивного забруднення; 14) дотації на обіди, придбання путівок до санаторіїв і будинків відпочинку за рахунок фонду споживання.

Основна заробітна плата відсутня у цьому переліку.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, банківської виписки за рахунком № НОМЕР_1 , що відкритий в АТ «РайффайзенБанк Аваль», на такий рахунок перераховується заробітна плата.

Оскаржуваною постановою приватного виконавця від 15 квітня 2020 року ВП №61837510 накладено арешт на грошові кошти на рахунку № НОМЕР_1 .

З матеріалів справи слідує, що позивач повідомляв приватного виконавця про те, що рахунок № НОМЕР_1 в АТ «РайффайзенБанк Аваль», використовується для отримання заробітної плати за місцем роботи.

Слід зазначити у зв`язку з наведеним, що відповідно до частини другої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника та збитків чи шкоди, заподіяних злочином - п`ятдесят відсотків; за всіма іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - двадцять відсотків.

Колегія суддів також зазначає, що Верховний Суд у складі суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 січня 2020 року у справі № 340/1018/19 дійшов правового висновку про те, що рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби.

Положеннями статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що накладення арешту на кошти на рахунку № НОМЕР_1 є протиправним, а висновки суду першої інстанції є правильними та такими, що відповідають нормам чинного законодавства та існуючій судовій практиці.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, судом першої інстанції при розгляді справи вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дотримано норм процесуального права.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Л.О. Костюк,

О.Є Пилипенко