Справа № 420/5088/20
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5088/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бойко О.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні вирішив адміністративний позов задовольнити частково .

І. Суть спору:
В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом позивача, ОСОБА_1 , до відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 по 15.03.2020.

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 по 15.03.2020 включно в розмірі 174764,61 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів, податків та зборів.

ІІ. Аргументи сторін
(а) Позиція позивача
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач в день його звільнення протиправно не провів з ним повний розрахунок усіх належних йому сум .

Зокрема, 02.08.2018 в день звільнення відповідач не виплатив позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 02.08.2018 та грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій.

Лише 16.03.2020 відповідач в добровільному порядку нарахував та виплатив на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій за 2015-2018 роки в розмірі 17990,00 грн. та індексацію грошового забезпечення в розмірі 5467,78 грн.

Вказане свідчить, на думку позивача, що відповідно до ст.117 КЗпП України позивач має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. Оскільки відповідач затримав розрахунок з 03.08.2018 по 16.03.2020, період затримки складає 591 календарний день, а належний до стягнення середній розрахунок за весь час затримки становить 174 764 грн.61 коп.

(б) Позиція відповідача

17.07.2020 відповідач до суду надав відзив на адміністративний позов в якому проти позовних вимог заперечував, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити. Відповідач зазначав, що ствердження протиправності дій відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільненні є можливим за умови визнання протиправними дій щодо нездійснення такого розрахунку. Проте Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.04.2020 по справі №420/1373/20 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, а саме зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) перерахувати та виплатити на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 02.08.2018. В частині позовних вимог про визнання протиправними дій щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій суд відмовив.

Невиплата індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні Постанови КМУ « Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100, оскільки позивач був звільнений у зв`язку із закінченням строку контракту, не поновлювався на посаді, виплати усіх складових грошового забезпечення проведеного своєчасно. Термін «заробітна плата» та «середній заробіток за час затримки» не є тотожними, а тому при розрахунку середнього заробітку за час затримки не підлягає включенню індексація та грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій. До складу грошового забезпечення не входить грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій, індексація грошового забезпечення.

Також відповідач посилався на те, що застосування норм ст.116, 117 КЗпП є неправильним до даних правовідносин, оскільки вони не кореспондуються з нормами спеціального законодавства та не розповсюджуються на правовідносини з проходження військової служби.

Вимога про стягнення середнього заробітку за 591 календарний день військової служби на загальну суму 174 764,61 грн. суперечить принципу співмірності та пропорційності недоплаченої суми.

Відповідач звертав увагу, що з позовом про визнання протиправної бездіяльності щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації в повному обсязі позивач звернувся до суду майже через півтора роки після звільнення. Таким чином, позивач намагається більше ніж через півтора року після звільнення з бюджетної установи додатково стягнути значну суму, яка більше ніж у сім разів перевищує своєчасно недоплачену суму.

(в) Відповідь позивача на відзив

04.08.2020 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказав, що вважає доводи відповідача у відзиві проти задоволення позовних вимог безпідставними.

Позивач стверджує, що відповідальність за несвоєчасну виплату належних сум при звільненні наступає у будь-якому випадку незалежно від виплати коштів у добровільному порядку. Також зазначав, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2020 у справі №420/1373/20 скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.04.2020:

- визнано протиправними дії відповідача щодо виплати не в повному обсязі індексації грошового забезпечення позивачу;

- зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення, з урахуванням раніше здійсненої виплати, за період з 01.12.2015 по 285.02.2018 з прийняттям індексу споживчих цін за 1 або 100 для обчислення індексації грошового забезпечення в червні 2011 року (базовий місяць).

Загальна сума, яку військова частина не виплатила позивачу при звільненні складає 58 892,43 грн.

Щодо співмірності виплат позивач зазначав, що співмірність може бути застосована тільки при виплаті середнього заробітку за період з 16.03.2020 по дату фактичної виплати донарахованої індексації на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 32.07.2020 у справі №420/1373/20 в сумі 35434,65 грн., оскільки дана сума належить позивачу в результаті вирішення спору.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

30.06.2020 суд письмовою ухвалою поновив позивачу строк звернення до суду, відкрив спрощенне провадежння у справі без повідомлення учасників справи.

10.07.2020 суд письмовою ухвалою задовольнив клопотання представника відповідача та зупинив провадження у справі до набрання законної сили рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/1373/20.

16.09.2020 суд письмовою ухвалою поновив провадження у справі, оскільки рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/1373/20 набрало законної сили.

02.11.2020 суд письмовою ухвалою витребував у позивача інформацію про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.04.2020 у справі №420/1373/20 та у відповідача остаточний розрахунок з позивачем здійснений при звільненні та зупинив провадження у справі.

09.12.2020 суд письмовою ухвалою поновив провадження у справі та продовжив розгляд справи.

IV. Обставини, встановлені судом
Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 Держаної прикордонної служби України у період з 05.03.2001 по 02.08.2018.

Наказом начальника 2 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби №178-ос від 02.08.2018 позивач звільнений в запас ЗСУ у зв`язку із закінченням строку контракту та виключений з усіх видів забезпечення.

При звільненні з військової служби відповідач не нарахував та не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій.

19.02.2020 позивач не погодився з невиплатою усіх належних йому сум та звернувся в Одеський окружний адміністративний суд.

16.03.2020 відповідач в добровільному порядку здійснив нарахування та виплату компенсації за 56 діб невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій на загальну суму 17990,00 грн. та індексації грошового забезпечення в сумі 5467,78 грн. Сума середнього заробітку за час затримки здійснення даних виплат складає 174 764,61 грн. Даний факт визнається всіма учасниками справи.

Інша частина суми індексації грошового забезпечення у розмірі 33531,27 була спірною, у зв`язку з чим в цій частині Одеський окружний адміністративний суд продовжив розгляд щодо її стягнення у справі №420/1373/20.

П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 23.07.2020 у справі №420/1373/20 скасував рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.04.2020, визнав протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо виплати не в повному обсязі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 та зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення з урахуванням раніше здійсненої виплати , за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 з прийняттям індексу споживчих цін за 1 або 100 для обчислення індексації грошового забезпечення в червні 2011 року (базовий місяць).

04.08.2020 відповідач виконав постанову суду апеляційної інстанції, нарахував та виплатив індексацію грошового забезпечення з урахуванням раніше здійсненої виплати в сумі 33531,27 грн. за платіжним дорученням від 04.08.2020 №1774.

V. Джерела права та висновки суду.
Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до часткового задоволення. Свій висновок вмотивовує наступним чином.

Правовідносини, з приводу яких виник спір, регулюються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі-Закон №2011-ХІІ).

Відповідно до ч.1ст.9 Закону №2011-ХІІ : « Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів».

Згідно з ст.293 Указу Президента України «Про положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України» №1115/2009 від 29.12.2009: «Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець».

Згідно з п.2 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 обчислення середньої заробітної плати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється , виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Повертаючись до спірних правовідносин, суд зазначає, що факт невиплати в день звільнення позивачу усіх належних йому сум (індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 02.08.2018 та грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій), визнається учасниками справи. З огляду на матеріали справи суд встановив, що остаточний розрахунок відбувся, проте несвоєчасно. Таким чином, суд погоджується з аргументом позивача, що затримка виплати позивачу індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій з боку відповідача є протиправною. Відтак - позовна вимога про визнання протиправними дій відповідача в частині несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 по 15.03.2020 належить до задоволення.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 03.08.2018 по 15.03.2020 включно у сумі 174 764,61 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів суд вважає, що вона належить до часткового задоволення з наступних мотивів.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України : «При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму».

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України: «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку».

З аналізу вказаних правових норм, суд зазначає, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Враховуючи, що індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій відповідач не виплатив в день його звільнення, а виплатив в добровільному порядку лише 16.03.2020, суд робить висновок, що відповідач не здійснив з власної вини усіх належних позивачу сум, що є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки.

При цьому суд не погоджується з аргументами відповідача, що застосування норм ст.116, 117 КЗпП є неправильним до даних правовідносин, оскільки вони не кореспондуються з нормами спеціального законодавства та не розповсюджуються на правовідносини з проходження військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини а бо коли про це йдеться у спірному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Таким чином, суд робить висновок про необхідність застосування ст.116, 117 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах ВС від 31.10.2019 у справі №825/598/17; від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18.

Щодо спірного питання у даній справі про пропорційність суми стягнення відшкодування за несвоєчасний розрахунок суд зазначає наступне.

Метою законодавчого регулювання встановленого ст.117 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Відповідно до ч.6 статті 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»: «Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права».

ВП ВС у своїй постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зробила наступний висновок: «[…] звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

87. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

91. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

91.4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні».

Таким чином, для вирішення питання щодо пропорційності розміру відшкодування суд повинен враховувати відповідно до конкретних обставин справи, визначені ВП ВС критерії визначення розміру відшкодування, процитовані вище по тексту.

Повертаючись до спірних правовідносин, суд встановив, що датою звільнення позивача та відповідно днем для виплати всіх належних йому сум є 02.08.2018.

При звільненні з військової служби відповідач не нарахував та не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій.

29.11.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій. Також позивач просив виплатити йому середній заробіток за час затримки по дату повного розрахунку.

27.12.2019 він отримав лист-відповідь від відповідача на свої звернення. Нарахування та виплату вказаних у заяві виплат відповідач не здійснив.

19.02.2020 позивач не погодився з невиплатою усіх належних йому сум та звернувся в Одеський окружний адміністративний суд.

16.03.2020 відповідач впродовж судового розгляду справи №420/1373/20 в добровільному порядку здійснив нарахування та виплату компенсації за 56 діб невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій на загальну суму 17990,00 грн. та індексації грошового забезпечення в сумі 5467,78 грн. Загальна сума виплат, які відповідач здійснив 16.03.2020 становить 23 457,78 грн. Тобто вказана сума була неоспорюваною.

Інша частина суми індексації грошового забезпечення у розмірі 33531,27 була спірною, у зв`язку з чим в цій частині Одеський окружний адміністративний суд продовжив розгляд щодо її перерахунку та виплати у справі №420/1373/20.

04.08.2020 на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2020 у справі №420/1373/20 відповідач сплатив відповідачу спірну суму індексації грошового забезпечення у розмірі 33531,27 .

Проте позивач в межах заявлених позовних вимог просить визнати протиправними дії та стягнути середній заробіток за час затримки за період з 03.08.2018 по 15.03.2020 в розмірі 23 457,78 грн., яка на момент звернення його до суду з даним позовом була неоспорюваною.

Із даним позовом позивач звернувся до суду 16.06.2020, тобто протягом трьох місяців з моменту добровільного розрахунку з ним сум, що не були оспорювані та до набрання законної сили рішенням суду стосовно іншої частини належних йому виплат, яка була спірною.

Отже з аналізу вказаної хронології подій суд робить висновок про послідовну поведінку позивача та не вбачає вчинення ним будь-яких недобросовісних дій, пов`язаних з намаганням реалізувати своє право на отримання компенсації за затримку розрахунку.

Однак порівнюючи суму, яка 15.03.2020 була добровільно фактично виплачена в загальному розмірі 23 457,78 грн., та суму середнього заробітку в розмірі 174 764,61 грн., суд робить висновок, що застосування засобу відповідальності у такому розмірі є очевидно неспівмірним, оскільки він у сім разів більше від суми, яка належала до своєчасної виплати.

Враховуючи даний факт, характер заборгованості, дії позивача та відповідача суд вважає пропорційним та справедливим визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30 000 грн. Тому позовна вимога про стягнення середнього заробітку належить до часткового задоволення, зокрема в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 по 15.03.2020 включно у розмірі 30 000 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів, податків та зборів.

VI. Судові витрати
З урахуванням тієї обставини, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.13 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», а також те, що інші судові витрати в процесі розгляду справи не здійснювалися, суд не здійснює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 139, 244-246 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:
1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 по 15.03.2020.

3.Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 по 15.03.2020 включно в розмірі 30 000 (тридцять тисяч),00 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів, податків та зборів.

4.У решті позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 (Подільський прикордонний загін): АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 .

Суддя О.Я. Бойко

.