Справа № 480/35/20
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 р.Справа № 480/35/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Русанової В.Б. , Перцової Т.С. ,

за участю: секретаря судового засідання - Губарєвої В. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 року по справі № 480/35/20

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також - відповідач - ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (надалі також - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому в день звільнення з військової служби та виключення із усіх видів забезпечення індексації заробітної плати (грошового забезпечення) за період з 01.04.2016 року до 01.03.2018 року та з 01.04.2018 року до 17.11.2019 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік;

- поновити його порушені права шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) за період з 01.04.2016 року до 01.03.2018 року та з 01.04.2018 року до 17.11.2019 року, грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації заробітної плати, невиплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій) за період з 17.11.2019 року по день фактичного розрахунку.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 в день звільнення з військової служби та виключення із усіх видів забезпечення, індексації заробітної плати (грошового забезпечення) за 2019 рік в сумі 70грн.01коп. та грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації заробітної плати, невиплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій) за 2019 рік в сумі 4670,03грн. (чотири тисячі сімдесят грн. 03коп.)

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року в частині визначення розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації заробітної плати, невиплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій) за 2019 рік та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні розрахований у відповідності до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначає, що зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки при звільненні суперечить принципам і гарантіям, встановленим ст. 117 КЗпП України. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні урегульовано нормами трудового права: як у КЗпП України, так і в Законі України "Про оплату праці", правова природа такого відшкодування здійснює функцію гарантування прав найманих працівників, а не санаційну функцію зі невиконання стороною своїх зобов`язань. Правовий аналіз спеціального законодавства та положень КЗпП України з урахуванням правової позиції Конституційного Суду України та Верховного Суду свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про зменшення суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню за затримку розрахунку при звільненні. Оскільки індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію невикористаних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, позивачеві не виплачено в день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, тобто при звільненні військова частина НОМЕР_1 не провела з позивачем повного розрахунку, то він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку у відповідності до статті 117 КЗпП України. З цих підстав позивач вважає, що на його користь підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені в розмірі визначеному в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, тобто в розмірі 45340 грн. 15 коп.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов`язковою, колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки позивач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині визначеного судом розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскаржене судове рішення переглядається судом апеляційної інстанції лише в цій частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.12.2018р. ОСОБА_1 прибув для подальшого проходження служби з Сумського прикордонного загону та наказом № 659-ОС "По особовому складу" був зарахований до списків військової частини НОМЕР_1 (а.с.78, зворотній бік).

Наказом від 15.11.2019 №561-ОС "По особовому складу" позивач був виключений із списків військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, відповідно до пункту 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" додаткова відпустка як учаснику бойових дій за 2019 рік не надавалась, остаточною датою проходження військової служби вважати 17.11.2019 (день тижня - неділя) (а.с.8).

Як вбачається з копії розрахункового листа № 654 від 29.07.2020 р. (а.с. 77, зворотній бік, а с. 78), індексація грошового забезпечення за 2019 рік ОСОБА_1 була виплачена 24.03.2020 р., а грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік 03.04.2020р.

Приймаючи рішення в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку в сумі 4670,03грн., суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин мають застосовуватися приписи ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, та дійшов висновку, що оскільки з позивачем на час звільнення проведено не повний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку з урахуванням принципу справедливості та співмірності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з таких підстав.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 № 425 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, що визначає порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які займають посади в спеціально уповноваженому центральному органі виконавчої влади у справах охорони державного кордону (Адміністрації Державної прикордонної служби України), територіальних органах спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону (регіональних управліннях Державної прикордонної служби України), Морській охороні, яка складається із загонів морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), розвідувальному органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону, навчальних закладах, науково-дослідних установах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України.

Колегія суддів зазначає, що оскільки нормами спеціального законодавства (Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України) не врегульовано питання порядку відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовцям, тому до спірних правовідносин мають бути застосовані норми загального законодавства (Кодексу законів про працю України).

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Кодексу законів про працю України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 16.07.2020 року у справі № 400/2884/18.

Так, статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 Кодексу законів про працю України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Судом встановлено, що в день звільнення позивача - 17.11.2019, відповідачем не було здійснено з ним остаточного розрахунку, а саме не було виплачено індексації грошового забезпечення в сумі 70 грн. 01 коп. та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік. Індексація грошового забезпечення за 2019 рік ОСОБА_1 була виплачена 24.03.2020 р., а грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік 03.04.2020р., що підтверджується копіями розрахункових листів.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання компенсації у відповідності до частини 2 статті 117 КЗпП України за період з моменту звільнення і до проведення з ним фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до довідки від 17.06.20 № 529 середньоденний заробіток позивача складає 330,95 грн. (а.с.70).

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні повинен розраховуватися за період з 18.11.2019р. до 03.04.2020р., всього 137 днів х 330,95=45340 грн.15коп.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Позицію щодо правомірності застосування судом до спірних правовідносин принципу співмірності під час розрахунку загального розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, було висловлено касаційною інстанцією в постанові Верховного суду від 24.07.2019 по справі №805/3167/18-а адміністративне провадження № К/9901/9908/19.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 вказала, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З урахуванням часу, протягом якого з позивачем не було проведено розрахунку, розміру його грошового забезпечення до звільнення та враховуючи той факт, що сума компенсації була перерахована відповідачем добровільно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що враховуючи принцип справедливості та співмірності, на користь позивача підлягають стягненню кошти в сумі 4670 грн. 03 коп., оскільки сума середнього заробітку у розмірі 45340,15 грн. є неспівмірною по відношенню до суми, з якої, на думку позивача, прострочена виплата в день звільнення (4643,32 грн. - компенсація невикористаної відпустка, індексація грошового забезпечення - 70,01 грн.).

Варто зазначити, що сума нарахованої грошової компенсації за невикористані календарні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення за 2019 рік складає 4713,33 грн., що становить приблизно 10,3% від розрахованого розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Тобто, на момент звільнення зі служби не виплачена частина від усієї суми, на яку, як вважає позивач, він мав право при виключені зі списків військової частини, складає 10,3%. Таким чином, сума відшкодування повинна становити 4670,03 грн. (45340,15*10,3%).

Беручи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 належить задовольнити частково, зобов`язавши відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації заробітної плати, невиплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій) за 2019 рік в сумі 4670,03грн., з урахуванням принципів співмірності, справедливості та встановлених судом обставин справи.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 року по справі № 480/35/20 в частині визначення розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова Т.С. Перцова
Повний текст постанови складено 10.12.2020 року