Справа № 300/1257/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/1257/20 пров. № А/857/10308/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Сеника Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій,

суддя у І інстанції Григорук О.Б.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 14 липня 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

05 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі ГУ ПФУ) про відмову у призначенні пенсії від 21 листопада 2019 року № 187; зобов`язати відповідача зарахувати йому до стажу роботи період з 28 жовтня 1992 року по 19 серпня 2002 року у ТОВ «Спарта» та призначити пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 10 липня 2019 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 липня 2020 року у справі № 300/1257/20 позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи до страхового стажу за порушення, вчинене ТОВ «Спарта», оскільки згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник. Окрім того, позивач не може нести відповідальність за невнесення ТОВ «Спарта» неодноразових змін назви підприємства у трудову книжку позивача.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ПФУ, яке у своїй скарзі просило його скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. При цьому звертає увагу на те, що у випадку, що розглядається, відповідальність щодо несплати страхових внесків покладається на позивача, оскільки саме він у спірний період перебував на посаді директора ТОВ «Спарта» і був особою. Окрім того, трудова книжка позивача не містить запису про його роботу у проміжок часу з 29 березня 2002 оку по 19 серпня 2002 року, а тому вимоги щодо зарахування до стажу періоду роботи по 19 серпня 2002 року є безпідставними.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 09 жовтня 2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ГУ ПФУ із заявою та доданими до заяви документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатом розгляду заяви позивача рішенням від 21 листопада 2019 року № 187 ГУ ПФУ відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через неврахування періоду роботи з 28 жовтня 1992 року по 19 серпня 2002 року ОСОБА_1 у ТОВ «Спарта» з огляду на відсутність достовірних підтверджуючих документів за вказаний період роботи та індивідуальних відомостей про застраховану особу в системі персоніфікованого обліку.

При цьому зазначено, що відповідно до первинного запису трудової книжки заявник працював у зазначеному товаристві з 28 жовтня 1992 року по 30 листопада 2003 року, що суперечило інформації з єдиного державного реєстру страхувальників (ТОВ «Спарта» ліквідовано 19 серпня 2002 року).

Окрім того, документи ТОВ «Спарта» в архівні установи на збереження не надходили.

При цьому позивачем повторно була надана трудова книжка із новими записами стосовно звільнення із ТОВ «Спарта», а саме запис № 9 про звільнення 30 листопада 2003 року анульований. Внесено запис головою ліквідаційної комісії про звільнення з роботи 28 березня 2002 року.

Долучені витяги із наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи завірені самим заявником.

Згідно із наданими до сервісного центру документами, страховий стаж позивача становить 19 років 9 місяця 3 дні, право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при наявному страховому стажі заявник набуде у віці 63 роки.

Відповідно до запису № 8 трудової книжки НОМЕР_1 позивач з 28 жовтня 1992 року прийнятий на роботу в Орендне підприємство «Спарта» на посаду директора наказом № 14 від 28 жовтня 1992 року.

Згідно із записом № 9 трудової книжки позивача, він звільнений з роботи у зв`язку із ліквідацією підприємства (наказ № 14 від 30 листопада 2003 року).

Разом із тим, як видно із запису трудової книжки № 10, запис за № 9 анульовано та вчинено запис № 11 головою ліквідаційної комісії ОСОБА_2 , завіреного печаткою та підписом, що 28 березня 2002 року ОСОБА_1 звільнений з ТОВ «Спарта» згідно із наказом № 2 від 28 березня 2002 року.

Як слідує з довідки Головного управління статистики в Івано-Франківській області № 03.2-12/728 від 09 квітня 2020 року ТОВ «Спарта» ліквідовано 19 серпня 2002 року за рішенням арбітражного суду.

У відповідності до довідки ТОВ «Спарта» (без номера та дати) із заробітної плати позивача здійснювались відрахування у пенсійний фонд протягом 1993-1996, 1998, 1999, 2000, 2001 років (а.с. 17).

Вважаючи рішення ГУ ПФУ про відмову в призначенні пенсії від 21 листопада 2019 року № 187 протиправним, позивач звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав із позовом, що розглядається.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваній вимозі та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі Закон № 1058-ІV).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком.

Як встановлено статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком мають, зокрема, чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.

При цьому, згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років, з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Статтею 62 Закону № 1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року (далі Порядок № 637), трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 цього встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять і відомості про періоди роботи.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на суттєві розбіжності у записах, що містяться у трудовій книжці позивача.

Як слідує з копії трудової книжки ОСОБА_1 , з 28 жовтня 1992 року він прийнятий на роботу в Попельниківське орендне підприємство «Спарта» на посаду директора згідно з наказом № 14 від 28 жовтня 1992 року.

Разом з тим, відповідно до довідки Головного управління статистики в Івано-Франківській області № 03.2-12/728 від 09 квітня 2020 року з 01 серпня 1994 року на обліку в ЄДРПОУ Івано-Франківської області з ідентифікаційним кодом 13644513 значився суб`єкт із назвою повне товариство «Спарта» (керівник ОСОБА_3 ). З 06 травня 1995 року даний суб`єкт значився із назвою орендне підприємство «Спарта» (керівник ОСОБА_3 ), а з 29 листопада 1996 року товариство з обмеженою відповідальністю «Спарта» (керівник ОСОБА_1 ). Крім того, зазначено, що суб`єкт із назвою Попельниківське орендне підприємство Снятинського району Івано-Франківської області в ЄДРПОУ Івано-Франківської області станом на 09 квітня 2020 року не значиться та раніше на обліку не перебував.

При цьому, до матеріалів справи додано витяги з наказів про прийняття та звільнення з роботи, завірені самим позивачем.

Абзацом першим частини першої статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною 2 та 3 статті 24 Закону № 1058-ІV страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону № 1058-ІV, сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Механізм обов`язкового пенсійного страхування передбачає відповідні державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх пенсійних прав.

Зокрема, згідно з частиною 1 статті 16 Закону № 1058-ІV застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.

З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески незалежно від фінансового стану платника (стаття 20 Закону).

Таким чином, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті.

Відповідно до положень статті 106 Закону №1058-XV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Як слідує з матеріалів справи, ТОВ «Спарта» частково нараховувало та сплачувало збір на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування протягом 1993 2001 років.

При цьому апеляційний суд погоджується з доводами скаржника про те, що оскільки керівником ТОВ «Спарта» у спірний період був саме ОСОБА_1 , то саме він був особою, яка від імені вказаного товариства мала забезпечувати нарахування та сплату страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

З огляду на викладене, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що період роботи позивача з 28 жовтня 1992 року по 19 серпня 2002 року слід зарахувати до його страхового стажу.

Відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справ. Тому оскаржуване судове рішення слід скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити.

Скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 липня 2020 року у справі № 300/1257/20 та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
Р. П. Сеник