Справа № 640/23034/20
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 року м. Київ № 640/23034/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., за участю секретаря судового засідання Лук`янця Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіафаст»

до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача

Державна служба експортного контролю України

про визнання протиправним та нечинним наказу, зобов`язання вчинити дії

за участю представників сторін:

від позивача - Грибової О.О.

від відповідача - Суховій О.В.

від третьої особи - Пилипенко І.В.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіафаст» (далі по тексту - позивач), адреса: 08130, Київська область, Києво-Святошинський район, село Петропавлівська Борщагівка, вулиця Черкаська, будинок 26 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі по тексту - відповідач), адреса: 01008, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 12/2, в якій позивач просить суд:

- визнати пункт 1.9 Порядку розгляду справ про порушення юридичними особами вимог законодавства в галузі державного експортного контролю, затвердженого наказом від 16 грудня 2013 року №1490 Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 січня 2014 року №101/24878, протиправним (незаконним, таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним;

- зобов`язати Міністерство економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України внести відповідні зміни шляхом скасування та виключення пункту 1.9 з Порядку розгляду справ про порушення юридичними особами вимог законодавства в галузі державного експортного контролю, затвердженого наказом від 16 грудня 2013 року №1490 Міністерства економічного розвитку та торгівлі України та зареєструвати відповідні зміни у Міністерстві юстиції України.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що у зв`язку з приватизацією частини підприємств оборонно-промислового комплексу України та відміни монополії держави на виробництво, купівлю-продаж, постачання, використання продукції військового призначення та подвійного використання, а також надання послуг у вказаній сфері, виникла необхідність у державному регулюванні продажу товарів військового призначення та подвійного використання.

Здійснення контролю за суб`єктами міжнародних передач товарів військового призначення та подвійного використання покладено на Державну службу експортного контролю України (далі по тексту - ДСЕК України).

Повноваження ДСЕК України з регулювання сфери державного експортного контролю, а також повноваження щодо накладання адміністративних санкцій на суб`єктів міжнародних передач товарів військового призначення та подвійного використання визначені Законом України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання», Кодексом України про адміністративні правопорушення, наказом Міністерства економічного розвитку та торгівлі України №1490 від 16 грудня 2013 року «Про затвердження Порядку розгляду справ про порушення юридичними особам вимог законодавства в галузі державного експортного контролю», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17 січня 2014 року за №101/24878.

Як вказує представник позивача, притягнення до адміністративної відповідальності може здійснюватись виключено на підставі та в рамках законодавчих нормативно-правових актів.

При цьому, як зазначено у позовній заяві, з метою врегулювання саме процедури притягнення суб`єктів за скоєння адміністративних правопорушень в сфері міжнародних передач товарів військового призначення та подвійного використання Міністерством економічного розвитку та торгівлі України прийнято Порядок розгляду справ про порушення юридичними особам вимог законодавства в галузі державного експортного контролю, у пункті 1.9. якого передбачені строки притягнення до відповідальності за порушення вимог Закону України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання».

Проте, за твердженнями позивача, норма пункту 1.9 вказаного Порядку є протиправною, незаконною та такою, що не відповідає правовому акті вищої юридичної сили, оскільки, на думку позивача, строки притягнення до адміністративної відповідальності визначені Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Крім того, у позовній заяві зазначено, що постановою ДСЕК України від 25 лютого 2020 року №4/20 встановлено вчинення позивачем порушення вимог законодавства в галузі державного експортного контролю, склад якого визначено абзацом другим статті 24 Закону України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання», а тому, позивач вважає, що він є особою, щодо якої застосовано оскаржуваний нормативно-правовий акт.

Також, позивач у позовній заяві посилається й на те, що останнім оскаржено вказану вище постанову ДСЕК України в судовому порядку, однією з підстав для скасування постанови позивач зазначив факти притягнення до адміністративної відповідальності відповідача з порушенням норм застосування строків накладення адміністративного стягнення, відповідно до норм Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 16 грудня 2013 року №1490 затверджено Порядок розгляду справ про порушення юридичними особами вимог законодавства в галузі державного експортного контролю, вказаний наказ зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17 січня 2014 за №101/24878.

Також, у відзиві на позовну заяву, що Порядок розроблений відповідно до вимог статей 24-26 Закону України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання» та Положення про Державну службу експортного контролю України, затвердженого Указом Президента України від 08 квітня 2011 року №448.

Як стверджує представник відповідача, статтею 24 Закону України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання» визначено перелік порушень вимог законодавства в галузі державного експортного контролю, які відносяться до адміністративно-господарських санкцій та на них поширюється положення частини 1 статті 250 Господарського кодексу України.

У зв`язку з чим, на переконання представника відповідача, позивач невірно застосував до правовідносин, що виникли між ним та ДСЕК України в частині застосування абзацу 2 статті 24 Закону України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання» норми Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі по тексту - КУпАП).

Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався й на те, що Порядок прийнятий в межах, порядку і спосіб, передбачені чинним законодавством, відповідно, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з твердженнями представника відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, представник позивача послався на те, що адміністративно-господарська санкція застосовується з метою впливу на суб`єкт господарської діяльності та є інструментом регуляторної політики державних органів, спрямована на забезпечення належної поведінки суб`єкта господарювання під час безпосереднього здійснення ним господарської діяльності, а не інструментом покарання, а адміністративна відповідальність фізичних та посадових осіб суб`єктів господарювання за порушення законодавства в сфері державного експортного контролю, передбачена статтями 188-17, 212-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення та передбачає накладення адміністративного стягнення на правопорушників у виді штрафу.

Більш того, представник позивача зазначив, метою застосування адміністративно-господарських санкцій є виключно припинення правопорушення суб`єкта господарської діяльності та ліквідація наслідків такого правопорушення.

Інші підстави, які викладені представником позивача, спрямовані на обгрунтування строків притягнення позивача до відповідальності, застосованих постановою ДСЕК України від 25 лютого 2020 року №4/20.

У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача послався на аналогічні обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву, а також зазначив, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2020 року у справі №640/22506/20 відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіафаст» до ДСЕК України про визнання протиправною та скасування постанови №4/20 від 25 лютого 2020 року.

Представник третьої особи у письмових поясненнях на позовну заяву зазначив, що Порядок розгляду справ про порушення юридичними особами вимог законодавства в галузі державного експортного контролю регулює питання притягнення виключно юридичних осіб до відповідальності за порушення вимог законодавства в галузі державного експортного контролю, а тому, на переконання представника третьої особи, строки, передбачені пунктом 1.9 Порядком відповідають вимогам положень нормативно-правових актів вищої юридичної сили.

Крім того, за твердженнями представника третьої особи, строки притягнення юридичних осіб до відповідальності за порушення вимог законодавства в галузі державного експортного контролю не співпадають зі строками притягнення фізичних осіб за порушення норм статей 188-17 та 212-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З огляду на вищевикладене, представник третьої особи зазначив, що позивач помилково дійшов висновку, що до вказаних правовідносин застосовується порядок притягнення до адміністративної відповідальності, який визначений Кодексом України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з чим, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з твердженнями третьої особи, викладеними у письмових поясненнях на позовну заяву, представник позивача надав суду відповідь на пояснення третьої особи, в які послався на аналогічні підстави, що й у відповіді на відзив на позовну заяву відповідача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання, залучено до участі у справі у третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державну службу експортного контролю України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року клопотання представника Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства про залишення позовної заяви без розгляду - залишено без задоволення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року у задоволенні клопотання представника міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про зупинення провадження у справі відмовлено.

В судовому засіданні 30 листопада 2020 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити, представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити, представник третьої особи просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіафаст» зареєстровано як юридична особа приватного права з 27 грудня 2017 року, одним із видів діяльності є код КВЕД 46.69 оптова торгівля іншими машинами й устаткованням, що підтверджується Випискою та Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (Т.1, арк. 24-25, 27-28).

Позивач оскаржує пункт 1.9 Порядку розгляду справ про порушення юридичними особами вимог законодавства в галузі державного експортного контролю, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 16 грудня 2013 року №1490 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 січня 2014 за №101/24878 (далі по тексту - Порядок №1490), відповідно до якого юридична особа може бути притягнута до відповідальності протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення нею встановлених Законом України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання» вимог.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії постанови Державної служби експортного контролю України №4/20 про накладення на суб`єкта здійснення міжнародних передач товарів - юридичну особу штрафу за порушення вимог законодавства в галузі державного експортного контролю від 25 лютого 2020 року, позивача визнано таким, що вчинило порушення вимог законодавства в галузі державного експортного контролю, склад якого визначено абзацом другим статті 24 Закону України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання», здійснивши міжнародну передачу товарів військового призначення, які в установленому порядку допущені до цивільного використання без отримання в установленому порядку дозволу (висновку) та накладено на товариство штраф у розмірі 100 відсотків вартості товарів, які були об`єктом відповідної міжнародної передачі, що становить 6400 доларів США, що на момент винесення постанови за курсом НБУ (24,4995 грн за 100 доларів США) становить 156 796,80 грн (Т.1, арк. 30-36).

При винесенні постанови, як вбачається з її мотивувальної частини, ДСЕК України у тому числі керувалось Порядком розгляду справ про порушення юридичними особами вимог законодавства в галузі державного експортного контролю, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 16 грудня 2013 року №1490 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 січня 2014 за №101/24878.

Більш того, зі змісту постанови вбачається, що позивач зареєстрований в ДСЕК України як суб`єкт здійснення міжнародних передач товарів та отримав посвідчення про реєстрацію підприємства як суб`єкта здійснення міжнародних передач товарів від 07 травня 2018 року №3197/00/2021 терміном дії до 19 березня 2021 року.

У відповідності до частини 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Враховуючи, що позивач зареєстрований в ДСЕК України як суб`єкт здійснення міжнародних передач товарів та отримав посвідчення про реєстрацію підприємства як суб`єкта здійснення міжнародних передач товарів від 07 травня 2018 року №3197/00/2021 терміном дії до 19 березня 2021 року, суд приходить до висновку, що позивач є особою щодо якої може бути застосовано вказаний Порядок.

Як вже було зазначено судом, на переконання позивача, пункт 1.9. Порядку №1490 суперечить чинному законодавству, оскільки відповідальність за вчинення правопорушень, передбачена саме Кодексом України про адміністративні правопорушення, а тому при їх вчиненні має бути застосовані строки притягнення до відповідальності, визначені Кодексом України про адміністративній правопорушення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Діяльність, пов`язана з державним контролем за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання, з метою забезпечення захисту національних інтересів України, дотримання нею міжнародних зобов`язань щодо нерозповсюдження зброї масового знищення, засобів її доставки, обмеження передач звичайних видів озброєння, а також здійснення заходів щодо недопущення використання зазначених товарів у терористичних та інших протиправних цілях врегульована Законом України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання» від 20 лютого 2003 року № 549-IV (далі по тексту - Закону України від 20 лютого 2003 року №549-IV).

Дія цього Закону поширюється на діяльність, пов`язану з міжнародними передачами товарів, включаючи надання посередницьких (брокерських) послуг, виробниче, науково-технічне та інше кооперування, демонстрування товарів як експонатів на міжнародних виставках та ярмарках з метою рекламування, проведення випробувань, торгівлю та операції з обміну ними (частина 1 статті 2 Закону України від 20 лютого 2003 року №549-IV).

Частиною 5 статті 6 Закону України від 20 лютого 2003 року №549-IV передбачено, що реалізацію державної політики в галузі державного експортного контролю забезпечують центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю, а також міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, уповноважені згідно із законодавством здійснювати заходи в галузі державного експортного контролю. Зазначені органи виконавчої влади можуть також залучати до участі в здійсненні заходів державного експортного контролю інші центральні органи виконавчої влади, представництва України за кордоном та юридичних осіб, діяльність яких безпосередньо не пов`язана з державним експортним контролем, за згодою їх керівників.

У відповідності до абзацу 29 статті 1 Закону України від 20 лютого 2003 року №549-IV суб`єкт здійснення міжнародних передач товарів це зареєстрований центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю, державний замовник у сфері оборони та суб`єкт господарювання України, який має намір здійснювати або здійснює міжнародні передачі товарів, включаючи посередницьку (брокерську) діяльність.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіафаст» є суб`єктом здійснення міжнародних передач товарів - юридичною особою у розумінні Закону України від 20 лютого 2003 року №549-IV.

Так, статтею 25 Закону України від 20 лютого 2003 року №549-IV передбачено відповідальність суб`єктів здійснення міжнародних передач товарів - юридичних осіб за порушення вимог законодавства в галузі експортного контролю, зокрема, абзацом 4 частини 1 цієї статті передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю, накладає на суб`єктів здійснення міжнародних передач товарів - юридичних осіб штрафи: за порушення, передбачені абзацами другим та третім статті 24 цього Закону.

В свою чергу, статтею 27 Закону України від 20 лютого 2003 року №549-IV передбачено відповідальність суб`єктів господарювання - фізичних осіб, а саме, зазначено, що суб`єкти господарювання - фізичні особи, які порушують законодавство в галузі державного експортного контролю, несуть адміністративну, кримінальну та цивільно-правову відповідальність, передбачену законом.

Наведене в сукупності свідчить, що порядок притягнення до відповідальності за порушення вимог законодавства в галузі державного експортного контролю суб`єктів здійснення міжнародних передач товарів - юридичних осіб та суб`єктів господарювання - фізичних осіб відрізняється один від одного, зокрема, в тій частині, що фізичні особи несуть адміністративну, кримінальну та цивільно-правову відповідальність, передбачену законом, а юридичні особи - притягуються до відповідальності відповідно до вимог Закону України від 20 лютого 2003 року №549-IV.

Так, у відповідності до положень статті 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Частиною 2 статті 241 Господарського кодексу України перелік порушень, за які з суб`єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення.

При цьому, згідно з частинами 1, 2 статті 241 Господарського кодексу України адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності. Перелік порушень, за які з суб`єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення.

У статті 24 Закону України від 20 лютого 2003 року №549-IV наведений перелік порушень вимог законодавства в галузі державного експортного контролю, за які передбачена відповідальність, визначена статтею 25 цього ж Закону.

Зокрема, абзацом 2 статті 24 Закону України від 20 лютого 2003 року №549-IV передбачено, що порушеннями вимог законодавства в галузі державного експортного контролю є здійснення міжнародних передач товарів без отримання в установленому порядку дозволів, висновків чи документів про гарантії або здійснення таких передач на підставі дозволів, висновків чи документів про гарантії, отриманих шляхом подання підроблених документів чи документів, що містять недостовірні відомості, відповідальність за яке передбачена у тому числі абзацом 4 частини 1 статті 25 цього Закону, відповідно до якого центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю, накладає на суб`єктів здійснення міжнародних передач товарів - юридичних осіб штрафи у разі якщо за висновками центральних органів виконавчої влади та інших державних органів не завдано шкоду національним інтересам України (політичним, економічним, військовим) та не порушено міжнародні зобов`язання України, - у розмірі 100 відсотків вартості товарів, які були об`єктом відповідної міжнародної передачі.

При цьому, згідно зі статтею 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Види адміністративних стягнень за вчинення адміністративних правопорушень передбачені статті 24 КУпАП.

У відповідності до статті 27 КУпАП штраф є грошовим стягненням, що накладається на громадян, посадових та юридичних осіб за адміністративні правопорушення у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Аналіз наведених вище норм діючого законодавства свідчить про те, що відповідальність передбачена абзацом 4 частини 1 статті 25 Закону України від 20 лютого 2003 року №549-IV (накладення штрафу) є саме адміністративно-господарським штрафом, а не адміністративним стягненням у вигляді штрафу у розумінні КУпАП.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно частини 2 статті 9 КУпАП адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Статтею 188-17 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність фізичних та посадових осіб за невиконання законних вимог посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю, щодо усунення порушень законодавства в галузі державного експортного контролю або створення перешкод для виконання покладених на них обов`язків.

Водночас, статтею 212-4 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність громадян та посадових осіб за порушення законодавства в галузі державного експортного контролю, а саме:

1) проведення переговорів, пов`язаних з укладанням зовнішньоекономічних договорів (контрактів) стосовно здійснення експорту товарів військового призначення, а також товарів подвійного використання, на поставки яких до відповідної іноземної держави встановлено часткове ембарго, без отримання відповідного позитивного висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю;

2) неподання або несвоєчасне подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю, звітів та відповідних документів про підсумки проведення переговорів, зазначених у пункті 1 цієї статті, а також про фактично здійснені міжнародні передачі товарів військового призначення та подвійного використання на підставі отриманих дозволів чи висновків, а також про використання цих товарів у заявлених цілях;

3) навмисне знищення документів, пов`язаних з укладанням чи виконанням зовнішньоекономічних договорів (контрактів) стосовно здійснення міжнародних передач товарів військового призначення та подвійного використання, на підставі яких були отримані дозволи, висновки чи міжнародні імпортні сертифікати, до закінчення строку їх зберігання, передбаченого законом.

Тобто, вказаними нормами КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення фізичними особам, громадянами та посадовими особами порушень законодавства в галузі державного експортного контролю, а не відповідальність

Крім того, суд зазначає, що порядок накладення штрафів за порушення вимог законодавства в галузі державного експортного контролю передбачений статтею 26 Закону України від 20 лютого 2003 року №549-IV.

При цьому, сама процедура розгляду Державною службою експортного контролю України справ про порушення суб`єктами здійснення міжнародних передач товарів - юридичними особами вимог законодавства в галузі державного експортного контролю визначена Порядком №1490 (пункт 1.1. Порядку 1490).

Наведене свідчить, що Порядок №1490 регулює розгляд справи про порушення законодавства в галузі державного експортного контролю саме юридичними особами, які є суб`єктами здійснення міжнародних передач товарів, в той час, як Кодекс України про адміністративні правопорушення (далі по тексту - КУпАП) регулює питання накладення адміністративних стягнень за вчинення порушень законодавства в галузі державного експортного контролю фізичними або посадовими особами та громадянами.

Згідно пункту 1.9 Порядку №1490 юридична особа може бути притягнута до відповідальності протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення нею встановлених Законом України "Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання" (далі - Закон) вимог.

Вказана норма Порядку №1490 повністю кореспондується з вимогами частини 1 статті 250 Господарського кодексу України, відповідно до якої адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

В свою чергу, частиною 1 статті 38 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).

Враховуючи, що позивач в межах спірних правовідносин є суб`єктом здійснення міжнародних передач товарів - юридичною особою, яку притягнуто до відповідальності за порушення вимог законодавства в сфері державного експортного контролю відповідно Закону України від 20 лютого 2003 року №549-IV, а не за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 188- 17 або 212-4 КУпАП, Державна служба експортного контролю України при розгляді справи про порушення позивачем вимог законодавства правомірно застосовувала положення Порядку №1490, у тому числі, й пункту 1.9.

В свою чергу, зважаючи на те, що судом встановлено, що накладення на позивача штрафу постановою Державної служби експортного контролю України є саме адміністративно-господарською санкцією, а не адміністративним стягненням у розумінні КУпАП, суд дійшов висновку, що пункт 1.9 Порядку №1490 повністю відповідає вимогам статті 250 Господарського кодексу України, який в даному випадку є правовим актом вищої юридичної сили.

При цьому, посилання позивача на те, що пункт 1.9. Порядку №1490 суперечить статті 38 КУпАП є безпідставними та необгрунтованими, оскільки вказаними положеннями КУпАП встановлені строки притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, а не до відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності.

За таких підстав, суд приходить до висновку, що при затвердженні Порядку №1490 відповідач діяв у межах повноважень та у відповідності до Конституції України та законів України, положення пункту 1.9. цього Порядку повністю відповідають вимогам правового акта вищої юридичної сили, в даному випадку, Господарського кодексу України, відповідно, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Також, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що в межах розгляду даної адміністративної справи позивачем не оскаржувалась сама процедура прийняття нормативно-правового акта, а тому судом не надавалась правова оцінка в цій частині.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем доведено правомірність своїх дій під час затвердження оскаржуваного Порядку №1490 з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, у суду відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача, відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-245, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіафаст» - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник

Повний текст рішення виготовлений 09 грудня 2020 року.