Справа № 580/1976/20
Суддя: А.В. Руденко
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року справа № 580/1976/20
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Руденко А.В., розглянувши у письмовому провадженні в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання протиправними дій та стягнення компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку, в якій просить:

- визнати протиправними дії щодо не нарахування та невиплати компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.03.2020 по 30.04.2020 в розмірі 15 816 грн. 57 коп.;

- стягнути з відповідача компенсацію середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.03.2020 по 30.04.2020 в розмірі 15 816 грн. 57 коп.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що проходив військову службу у Черкаському зональному відділі Військової служби правопорядку з 12.04.2011 по 30.03.2020. Після звільнення з військової служби у запас йому не здійснено належних виплат, а саме грошової компенсації за піднайом житла та частини грошового забезпечення. Відповідач здійснив остаточний розрахунок належного йому грошового забезпечення лише 30.04.2020. Враховуючи вказані обставини позивач вважає, що відповідач має виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2020 по 30.04.2020 у сумі 15 816 грн. 57 коп.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позову повністю. У відзиві посилається на ту обставину, що грошова компенсація за піднайом (найом) жилого приміщення не може вважатися складовою грошового забезпечення в розумінні ст. 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Відповідач зазначає, що посилання позивача на Кодекс законів про працю України є помилковим, оскільки його норми не поширюються на військовослужбовців, а тому у Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку відсутня вина як роботодавця в розумінні ст. 116 КзпП України.

Ухвалою суду від 15.06.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі та розпочато розгляд справи по суті без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.

Ухвалою суду від 30.11.2020 поновлено позивачу строк звернення до суду.

Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд встановив такі фактичні обставини.

В період часу з 12.04.2011 по 30.03.2020 позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Черкаському зональному відділі Військової служби правопорядку.

Наказом начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України від 13.12.2020 року №19 позивача ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас підпунктом б п.2 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Наказом начальника Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку, позивача з 30.03.2020 було виключено зі списків особового складу відділу та усіх видів забезпечення, що підтверджується витягом із наказу від 30.03.2020 №63. Вказаним наказом також вирішено виплатити позивачу щомісячну премію у розмірі 53% посадового окладу, надбавку за особливості проходження військової служби у розмірі 68,3%, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, одноразову грошову допомогу при звільненні. Виплата компенсації за піднайом житла вказаним наказом передбачена не була.

Згідно з копією банківської виписки від 09.04.2020 відповідач перерахував на банківський рахунок позивача залишок грошового забезпечення у сумі 3849,89 грн.

Згідно з копією банківської виписки від 30.04. 22.04.2020 відповідач перерахував на банківський рахунок позивача компенсацію за піднайом житла у сумі 8240,63 грн.

06.05.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Листом Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку від 14.05.2020 позивачу відмовлено у виплаті компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-XII, зі змінами та доповненнями (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону №2011-XIІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 12 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-XII).

Ст. 9 Закону №2011-XII передбачає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Ст. 91 Закону №2011-XII передбачає, що продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону №2011-XII держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. У разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. У разі відсутності можливості розміщення зазначених військовослужбовців у спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини та сімейних гуртожитках військова частина зобов`язана орендувати для військовослужбовців та членів їх сімей жиле приміщення або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII зі змінами та доповненнями (далі - Закон №2232-XII) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже в день звільнення зі служби військовслужбовцю має бути виплачено грошове, продовольче і речове забезпечення. Проте строк виплати військовослужбовцю у день звільнення зі служби компенсації за піднайом житла ні Законом №2011-XII, ні Положенням №242 не встановлений.

Законом України Про військовий обов`язок і військову службу та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.

Згідно ч. 6 ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, у день звільнення. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Судом встановлено, що відповідач виплатив позивачу частину грошового забезпечення у сумі 3849,89 грн 09.04.2020, отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2020 по 09.04.2020.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 і застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно п. 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Положеннями п. 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки Черкаського ЗВ ВСП від 27.04.2020 №67 грошове забезпечення позивача за два останні календарні місяці, що передують місяцю звільнення (30.03.2020) становить: за січень 2020 року 15440,13 грн, за лютий 2020 року 15440, 13 грн. Отже, враховуючи, що у січні 2020 року 21 робочий день, а у лютому 2020 року 20 робочих днів, середньоденне грошове забезпечення позивача становить: (15440,13 =15440,13): (20+21 день) 753,17 грн.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить: 753,17 грн. х 10 днів (31.03.2020 09.04.2020)= 7531,70 грн, тобто в два рази більше, ніж сума грошового забезпечення, виплачена із затримкою (3849,89 грн).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №761/9584/15-Ц дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №761/9584/15-Ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Враховуючи, що сума грошового забезпечення, виплаченого із затримкою (3849,89 грн), складає 25% від місячного розміру грошового забезпечення позивача (3849,89грн. х100 /15440,13грн), виплачена відповідачем добровільно із незначною затримкою 10днів, тобто 1/3 місяця, за який виплачується грошове забезпечення), підлягає стягненню середній заробіток у сумі 627,64 грн. Розрахунок: (7531,70 грн х 25%) : 3.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги є обгрунтованими і підлягають задоволенню частково у сумі 627, 93 грн.

Щодо виплати компенсації за піднайом житла, то ні Законом №2011-XII, ні Положенням №242 не встановлені строки виплати такої компенсації, тому позовна вимога в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за піднайом житла задоволенню не підлягає.

Згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Проте позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст.ст. 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 627 (шістсот двадцять сім) гривень шістдесят чотири копійки.

В решті позовних вимог відмовити.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.В. Руденко