Справа № 200/149/20-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2020-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року справа №200/149/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., секретар судового засідання Кобець О.А., за участі представника відповідача Гетьманенко О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року (повне судове рішення складено 20 серпня 2020 року в м. Слов`янську) у справі № 200/149/20-а (суддя в І інстанції Льговська Ю.М.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошових коштів,

УСТАНОВИВ:

22 грудня 2019 року (згідно з відбитком поштового штампу на конверті) ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі Управління) про:

визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення за працю в режимі «таємність» за період з листопада 2015 року по червень 2016 року згідно з розрахунковими листами від 09 вересня 2019 року № 109зі126/02-2019;

стягнення з відповідача невиплаченої доплати за працю в режимі «таємність» та «цілком таємність» 15% до посадового окладу грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по червень 2016 року включно з розрахунку за кожний місяць в сумі 3 828 гривень 50 копійок;

визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати винагороди до грошового забезпечення за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року включно у повному обсязі, з березня 2016 року по липень 2016 року включно частково та з серпня 2016 року по січень 2017 року у повному обсязі;

стягнення з відповідача невиплаченої доплати за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року включно у повному обсязі, з березня 2016 року по липень 2016 року включно частково та з серпня 2016 року по січень 2017 року у повному обсязі в сумі 20 739 гривень 35 копійок;

стягнення з відповідача коштів за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 29 червня 2017 року по день ухвалення рішення судом в сумі 726 032 гривні 97 копійок (за розрахунком на 20 грудня 2019 року).

Позовні вимоги ОСОБА_1 вмотивовані тим, що, по-перше, на підставі Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 (далі Наказ № 260), він має право на надбавку за службу в умовах режимних обмежень за період з листопада 2015 року по червень 2016 року, але відомості розрахункових листів підтверджують, що така надбавка йому не виплачувалась;

по-друге, на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» від 31 січня 2015 року № 24 та Інструкції про розміри та умови виплати винагороди поліцейським за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року, має право на винагороду до грошового забезпечення за безпосередню участь в антитерористичній операції, оскільки його безпосередня участь підтверджується наказами Антитерористичного центру при Службі безпеки України, але відомості розрахункових листів підтверджують, що така надбавка йому не виплачувалась або виплачувалась не в повному обсязі.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати надбавки за службу в умовах режимних обмежень за період з листопада 2015 року по червень 2016 року.

Стягнуто з Управління на користь позивача невиплачену надбавку за службу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% до посадового окладу грошового забезпечення з розрахунку за кожний місяць за період з листопада 2015 року по червень 2016 року включно в загальній сумі 3 363,50 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тому факту, що постановою МВЛК № 79 від 28.02.2019 вказано дати захворювання ОСОБА_1 , пов`язаного з АТО, зокрема, кризи 16.05.2016, 25.05.2016, 05.01.2017. Крім того, місто Маріуполь, де проходив службу позивач, розпорядженням КМУ від 02.12.2015 № 1275-р включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція.

Також, на думку апелянта, місцевим судом необґрунтовано, всупереч судовій практиці відмовлено в стягненні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В запереченнях на відзив на апеляційну скаргу відповідача позивач наполягав на задоволенні своєї апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Позивач до апеляційного суду не прибув.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 в період з 07 листопада 2015 року по 29 червня 2017 року знаходився на службі в Національній поліції України на посаді начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області (з урахуванням поновлення на роботі за рішенням суду).

Наказом від 23 листопада 2015 року № 87о/с начальнику відділу ОСОБА_1 надано доступ до секретної інформації із ступенями секретності «цілком таємно» та «таємно».

Наказом від 14 червня 2016 року № 150о/с начальнику відділу ОСОБА_1 встановлено надбавку в розмірі 15 % до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень.

Разом з тим, наказом від 04 липня 2016 року № 182о/с відсторонено ОСОБА_1 від займаної посади начальника відділу до 14 серпня 2016 року (зберігає всі види грошового забезпечення, крім премії).

Наказом від 08 серпня 2016 року № 1292 продовжено строк відсторонення ОСОБА_1 від займаної посади начальника відділу до 14 жовтня 2016 року.

Ухвалами слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 жовтня 2016 року, від 09 листопада 2016 року продовжено строк відсторонення ОСОБА_1 від займаної посади начальника відділу до 14 листопада 2016 року, до 14 грудня 2016 року.

Отже, періодом відсторонення є - з 04 липня 2016 року до 14 грудня 2016 року. За цей період з 17 жовтня 2016 року по 04 листопада 2016 року та з 20 грудня 2016 року по 06 січня 2017 року перебував на лікарняному.

З 07 січня 2017 року звільнено зі служби через невідповідність, але з 10 січня 2017 поновлено на службі за рішенням суду.

Одночасно наказом від 22 липня 2016 року № 226о/с припинено доступ до секретної інформації та скасовано надбавку до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень ОСОБА_1 , відстороненому від займаної посади начальника відділу.

Наказом від 29 червня 2017 року № 302о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції).

06 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про надання розрахункових листів за період служби з 07 листопада 2015 року по 29 червня 2017 року.

За супровідним листом від 09 вересня 2019 року позивачеві надано розрахункові листи за вказаний період.

22 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату надбавки за службу в умовах режимних обмежень та винагороди до грошового забезпечення за безпосередню участь в антитерористичній операції за спірні періоди.

Листом від 18 листопада 2019 року, отриманого позивачем 20 грудня 2019 року, відповідачем відмовлено у виплаті вказаних доплат.

Відмова вмотивована тим, що, по-перше, відсутні підстави для виплати надбавки за службу в умовах режимних обмежень за період з листопада 2014 року по грудень 2015 року, оскільки до уповноваженої служби не надходило наказів про надання доступу до державної таємниці та встановлення надбавки до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень;

по-друге, відсутні підстави для виплати винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року до 04 лютого 2016 року, оскільки до 21 січня 2020 року законодавство не включало поліцейських до переліку осіб, яким виплачується така винагорода; за період з лютого 2016 року по липень 2016 року - виплачена винагорода; за період з 01 липня 2016 року по 07 січня 2017 року відсторонення від посади.

Додатково за заявою від 09 жовтня 2019 року позивачеві надана довідка Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 25 травня 2017 року за № 1542/12/03-2017, за відомостями якої ОСОБА_1 в період з 07 листопада 2015 року по 07 січня 2017 року був зарахований до складу сил та засобів, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції. Вказана довідка видана на підставі наказів Антитерористичного центру при Службі безпеки України.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про державну таємницю» від 21 січня 1994 року № 3855-XII у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання наведеної норми постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 414 затверджено Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці (далі Положення № 414).

Пунктом 2 вказаного Положення (в редакції, чинної в спірний період) передбачено, що особам, які працюють в умовах режимних обмежень, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «особливої важливості», - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно», - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно», - 10 відсотків.

Підпункт 2.9.1 пункту 2.9 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 (чинної до 13 грудня 2016 року, що охоплює спірний період), (далі Інструкція № 499), кореспондується з приписами вищенаведеного пункту 2 Положення № 414.

Надбавка за службу в умовах режимних обмежень установлюється особам рядового і начальницького складу за займаною посадою наказом про особовий склад на підставі мотивованих рапортів керівників структурних підрозділів, погоджених з режимно-секретним підрозділом (підпункт 2.9.4 пункту 2.9 Інструкції № 499).

Надбавка за службу в умовах режимних обмежень виплачується особі рядового чи начальницького складу з дня призначення на посаду, яку включено до номенклатури посад, що підлягають оформленню на допуск до державної таємниці, але не раніше дня оформлення допуску до державної таємниці (підпункт 2.9.7 пункту 2.9 Інструкції № 499).

Крім того, 06 квітня 2016 року наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі Порядок № 260). Цей порядок набув чинності 27 травня 2016 року, а тому також охоплює спірний період, зокрема, прийняття наказу від 14 червня 2016 року № 150о/с про встановлення надбавки.

Абзаци 1 4 пункту 7 Порядку № 260 (в редакції, чинної в спірний період) кореспондуються з приписами вищенаведеного пункту 2 Положення № 414.

Абзацами 10, 11 Порядку № 260 передбачено, що надбавка за службу в умовах режимних обмежень установлюється поліцейським за займаною посадою наказом по особовому складу на підставі мотивованих рапортів керівників структурних підрозділів відповідного органу поліції, погоджених з режимно-секретним підрозділом цього органу. Надбавка за службу в умовах режимних обмежень виплачується поліцейським з дня призначення на посаду, яку включено до номенклатури посад, що підлягають оформленню на допуск до державної таємниці, але не раніше дня оформлення допуску до державної таємниці.

Отже, правове регулювання абзаців 10, 11 Порядку № 260 аналогічне підпунктам 2.9.4, 2.9.7 пункту 2.9 Інструкції № 499.

Судом встановлено, що в спірний період - з листопада 2015 року по червень 2016 року позивач знаходився на службі в Національній поліції України на посаді начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області. За цією посадою наказом від 23 листопада 2015 року № 87о/с ОСОБА_1 надано доступ до секретної інформації із ступенями секретності «цілком таємно» та «таємно», а наказом від 14 червня 2016 року № 150о/с - встановлено надбавку в розмірі 15 % до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень.

За цих обставин надбавка за службу в умовах режимних обмежень на підставі підпункту 2.9.7 пункту 2.9 Інструкції № 499, абзацу 11 Порядку № 260 повинна виплачуватися ОСОБА_1 з дня оформлення допуску до державної таємниці з 23 листопада 2015 року (дата наказу № 87о/с).

Судом встановлено, що надбавка за службу в умовах режимних обмежень не виплачувалась позивачеві з листопада 2015 року по червень 2016 року.

Враховуючи розмір посадового окладу, наведеного в довідці відповідача, судом визначено, що розмір надбавки за службу в умовах режимних обмежень становить за листопад 2015 року 372 грн. (2480х15/100), за грудень 2015 року - червень 2016 року 465 грн. щомісячно (3100х15/100), а в загальній сумі 3 627 грн.

Із розрахункового листа за липень 2016 року вбачається, що позивачеві частково в сумі 263,50 грн виплачено надбавку за службу в умовах режимних обмежень за червень 2016 року, а тому розмір заборгованості становить 3 363,50 грн (3 627 263,50).

Позивач просив стягнути невиплачену надбавку за службу в умовах режимних обмежень за період з листопада 2015 року по червень 2016 року включно, проте при обчисленні суми невиплаченої надбавки помилково включає до розрахунку розмір надбавки за липень 2016 року (т. 1, а. с. 3), що призвело до помилки в розрахунках і невірному зазначенні в позовній заяві суми в розмірі 3 828,50 грн. Без суми надбавки за липень 2016 року розмір заборгованості за розрахунком позивача становить 3 363,50 грн.

У поясненнях від 01 червня 2020 року, поданих до закінчення підготовчого провадження, позивачем зазначено, що слід вважати вірним суму заборгованості в розмірі 3 363,50 грн.

З огляду на це вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати надбавки за службу в умовах режимних обмежень за період з листопада 2015 року по червень 2016 року та стягнення з відповідача надбавки за службу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% до посадового окладу грошового забезпечення з розрахунку за кожний місяць за період з листопада 2015 року по червень 2016 року включно в загальній сумі 3 363,50 грн. обґрунтовано задоволені місцевим судом, з чим фактично погодився і відповідач, не оскарживши рішення суду першої інстанції.

Позивачем було заявлено також вимоги, які стосуються невиплати винагороди до грошового забезпечення за безпосередню участь в антитерористичній операції: 1) за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року включно у повному обсязі, 2) з березня 2016 року по липень 2016 року включно частково; 3) з серпня 2016 року по січень 2017 року у повному обсязі.

Перший період частково, а саме з листопада 2015 року по січень 2016 року, підпадає під правове регулювання постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» від 31 січня 2015 року № 24 (далі Постанова № 24), яка діяла до 21 січня 2016 року.

Абзацом 1 пункту 1 постанови № 24 встановлено, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, правоохоронних органів, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у відсотках місячного грошового забезпечення.

Пунктом 3 вказаної постанови також затверджено розмір винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду (далі додаток № 1), відповідно до пункту 1 якого за безпосередню участь військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу, звільненні таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою встановлено розмір винагороди у вигляді 100 відсотків місячного грошового забезпечення.

При виборі та застосуванні до спірних відносин приписів Постанови № 24 судом враховано правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 812/357/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 812/30/17.

Доводи відповідача про те, що в цей період законодавчо не була встановлена винагорода для поліцейських, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив, виходячи з наступного.

В абзаці 1 пункту 1 постанови № 24 наведено перелік осіб, які мають право на виплату винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції. Серед цих осіб визначено осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів. Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» від 23 грудня 1993 року № 3781-XII органи Національної поліції віднесено до правоохоронних органів.

Отже, дія Постанови № 24 поширюється на поліцейських, а особи рядового і начальницького складу поліції мають право на винагороду за безпосередню участь у вищезазначених заходах у розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення.

На реалізацію Постанови № 24 наказом Міністерства оборони України від 02 лютого 2015 року № 49, який було погоджено Міністром внутрішніх справ України, затверджено Порядок та умови виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам, механізм підтвердження виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду (далі Порядок № 49).

За змістом пункту 5 Розділу ІІ Порядку № 49 військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в АТО, у разі одночасного дотримання таких умов: залучені до проведення АТО; перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу АТО (крім військовослужбовців військових прокуратур та розвідувальних органів України); перебувають у районі проведення АТО.

Абзац 1 пункту 4 Розділу І Порядку № 49 встановлює, що виплата винагород та додаткових винагород здійснюється військовослужбовцям за місцем проходження служби на підставі наказів командирів (начальників) органів військового управління (військових частин, закладів, установ, організацій), керівництва військових формувань та органів державної влади. […].

Досліджуючи питання безпосередньої участі позивача в АТО та одночасного дотримання умов, передбачених пунктом 5 Розділу ІІ Порядку № 49, судом встановлено, що

1) позивач перебував у районі проведення АТО (місто Маріуполь розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р включено до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція);

2) у період з 07 листопада 2015 року по 07 січня 2017 року залучений до проведення АТО шляхом зарахування до сил та засобів, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідкою Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 25 травня 2017 року за № 1542/12/03-2017, виданої на підставі наказів Антитерористичного центру при Службі безпеки України;

3) проте матеріалами справи не підтверджується перебування у підпорядкуванні (виконання завдання) керівництва штабу АТО; така фактична участь в АТО має бути підтверджена наказом командира штабу АТО, які в матеріалах справи відсутні.

З огляду на відсутність одночасного дотримання умов, передбачених пунктом 5 Розділу ІІ Порядку № 49, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не приймав безпосередньої участі у заходах, за які Постановою № 24, Порядком № 49 передбачена винагорода.

Цей висновок підтверджується також відсутністю наказів начальника позивача, за якими відповідно до абзацу 1 пункту 4 Розділу І Порядку № 49 повинна здійснюватись виплата винагороди.

При виборі та застосуванні до спірних відносин приписів Порядку № 49 судом враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 812/1008/17.

Викладене правове обґрунтування спростовує доводи позивача про його безпосередню участь в антитерористичній операції, які позивач обґрунтовує посиланням на довідку Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 25 травня 2017 року за № 1542/12/03-2017 та накази Антитерористичного центру при Службі безпеки України.

Виконання ОСОБА_1 повсякденних обов`язків поліцейського, навіть в місті, на території якого проводилась антитерористична операція, не дає права отримувати винагороду за участь в АТО.

Окремо слід зазначити, що в довідці Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 23 січня 2020 року № 350/12/03-2020 визначено періоди перебування позивача на лікарняному (т. 1 а. с. 109). Згідно з відомостями цієї довідки позивач у межах періоду роботи з листопада 2015 року по січень 2016 року не перебував на лікарняному. При цьому суд вважає помилковими посилання позивача на абзац 3 пункту 1 Постанови № 24 як на підставу виплати винагороди під час перебування на лікарняному, оскільки за умовами цієї норми винагорода виплачується за час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні після отримання поранень (контузії, травми, каліцтва), наявність яких матеріалами справи не підтверджується.

На підставі викладеного вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати винагороди до грошового забезпечення за безпосередню участь в антитерористичній операції, а також вимоги про стягнення з відповідача невиплаченої доплати за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з листопада 2015 року по січень 2016 року задоволенню не підлягають, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід відхилити.

Постанова № 24 втратила чинність 21 січня 2016 року. Тому періоди - лютий 2016 року та з березня 2016 року по липень 2016 року, з серпня 2016 року по січень 2017 року підлягають іншому правовому регулюванню.

20 січня 2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських» № 18 (далі Постанова № 18), яка набула чинності з 21 січня 2016 року.

Пунктом 1 Постанови № 18 (в редакції, чинної в спірні періоди) установлено, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Генеральної прокуратури України, особам рядового і начальницького складу Державної пенітенціарної служби, Державної служби з надзвичайних ситуацій та поліцейським за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством соціальної політики, у межах бюджетних призначень. Розміри винагороди визначаються пропорційно часу участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду.

На виконання цієї постанови наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 259 затверджено Інструкцію про розміри та умови виплати винагороди поліцейським за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду (набула чинності 24 травня 2015 року), (далі Інструкція № 259).

Відповідно до пункту 2 вказаної Інструкції (в редакції, чинної в спірні періоди) виплата винагороди здійснюється за місцем проходження служби поліцейського на підставі наказів про виплату такої винагороди. Розміри винагороди в наказах зазначаються в гривнях.

Пунктами 3, 5 розділу ІІ «Умови виплати винагороди поліцейським за безпосередню участь в АТО» Інструкції № 259 (в редакції, чинної в спірні періоди) конкретизовано, що винагорода виплачується пропорційно часу участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі поліцейських у цих заходах до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів. Підтвердженням безпосередньої участі в АТО для виплати винагороди є наказ центрального органу управління поліцією, територіальних (у тому числі міжрегіональних) органів Національної поліції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі про відрядження в зону АТО для забезпечення пов`язаних з цим заходів та витяг із наказу штабу АТО або штабу оперативно-тактичного угруповання про включення (виключення) поліцейських до (зі) складу сил та засобів, що беруть безпосередню участь в АТО.

Підпунктом 1 пункту 1 розділу ІІІ «Розміри виплати винагороди поліцейським в особливий період та під час проведення АТО» Інструкції № 259 (в редакції, чинної в спірні періоди) доповнено, що поліцейським за безпосередню участь у воєнних конфліктах, під час проведення АТО та інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода за час перебування в межах визначеної зони (району) проведення воєнного конфлікту чи АТО, інших заходів в умовах особливого періоду в розмірі 1200 гривень, у розрахунку на місяць.

На підтвердження безпосередньої участі в антитерористичній операції суду надані накази Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 23 червня 2016 року № 957, від 26 липня 2016 року № 1155 (т. 1 а. с. 176-179).

Відповідно до розрахункових листів за червень, липень 2016 року (т. 1 а. с. 19), довідок відповідача позивачеві виплачено винагороду в червні 2016 році в загальній сумі 3 201,34 грн.: за лютий 2016 року (15 днів) 620,69 грн., за березень 2016 року (15 днів) 580,65 грн., за квітень 2016 року (20 днів) 800 грн., за травень 2016 року (31 день) 1200 грн.; в липні 2016 року за червень 2016 року (17 днів) 680 грн.

Кількість діб безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції, яка наведена вище, підтверджується наказами Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 23 червня 2016 року № 957, від 26 липня 2016 року № 1155 (т. 1 а. с. 176 179).

Судом перевірено розрахунок винагороди відповідачем: за лютий 2016 року (15х1200/29=620,69 грн), за березень 2016 року (15х1200/31=580,65 грн), за квітень 2016 року (20х1200/30=800 грн), за травень 2016 року (31х1200/31=1200 грн), за червень 2016 року (17х1200/30=680 грн) і не встановлено помилок. Наведений розрахунок відповідає відомостям, зазначених в розрахункових листах за червень, липень 2016 року, наданих суду позивачем (т. 1 а. с. 19).

Наведені розрахунки спростовують доводи позивача щодо їх помилковості. Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що в наданій ним суду паперовій копії Інструкції №259 винагорода визначена в розмірі 3 200 грн, проте ця паперова копія Інструкції розпечатана ним станом на 01 травня 2018 року, що виходить за межі спірного періоду.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується кількість діб безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції та вірність проведених відповідачем розрахунків, то вимоги за лютий 2016 року, з березня 2016 року по червень 2016 року безпідставні.

Відсторонення ОСОБА_1 від займаної посади начальника відділу в період з 04 липня 2016 року по 14 грудня 2016 року підтверджується матеріалами справи. В періоди з 17 жовтня 2016 року по 04 листопада 2016 року, з 20 грудня 2016 року по 06 січня 2017 року позивач перебував на лікарняному (т. 1 а. с. 180, 234). За відомостями лікарняних, захворювання в ці періоди загальне. З 07 січня 2017 року позивача звільнено зі служби через невідповідність наказом від 08 лютого 2017 року № 82о/с і поновлено з 10 січня 2017 року, але на підставі рішення суду від 20 червня 2017 року.

Враховуючи ці обставини, суд дійшов висновку, що з липня 2016 року виключається безпосередня участь позивача в антитерористичній операції і це, у свою чергу, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог за липень 2016 року, з серпня 2016 року по січень 2017 року, оскільки чинним на той час законодавством винагорода визначалась пропорційно часу участі в антитерористичній операції, а безпосередня участі в антитерористичній операції підтверджувалась відповідним наказом органів поліції.

Той факт, що постановою МВЛК від № 79 від 28.02.2019 вказано дати кризів гіпертонічної хвороби 16.05.2016, 25.05.2016, 05.01.2017, кровотечі легкого ступеню 09.07.2016 не впливає на правильність висновків місцевого суду. Як вказувалось раніше, за відомостями лікарняних, захворювання в періоди з 17 жовтня 2016 року по 04 листопада 2016 року, з 20 грудня 2016 року по 06 січня 2017 року загальне. Захворювання ОСОБА_1 як таке, що пов`язане з АТО, встановлено пізніше.

Отже, апеляційна скарга позивача щодо цих вимог також не підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача коштів за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 29 червня 2017 року по день ухвалення рішення судом в сумі 726 032,97 грн (за розрахунком на 20 грудня 2019 року).

Статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, тобто виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті); при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника; якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті).

Враховуючи, що між сторонами наявний спір про розміри належних позивачеві сум і судом частково задоволено вимоги позивача, то при вирішенні вищезазначеної вимоги застосуванню підлягає друге речення частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України, відповідно до якого якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому суд враховує правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, відповідно до якої суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Досліджуючи наявність вказаних обставин, судом встановлено, що

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця становить 3 363,50 грн. або 14 % від суми виплаченого грошового забезпечення за спірний період (2 480 грн. (за листопад 2015 року) + 3 100 грн. х 7 (за грудень 2015 року червень 2016 року);

2) загальний період затримки становить з наступного дня дати звільнення - 30 червня 2017 року по день ухвалення рішення (19 серпня 2020 року), але при цьому врахуванню підлягає те, що постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2020 року у справі № 200/8551/19-а вже застосована до відповідача відповідальність за частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України в розмірі середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2 000 грн.;

3) тривалість періоду з моменту порушення права працівника (29 червня 2017 року) і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум (22 грудня 2019 року) пов`язана, перш за все, з діями позивача, оскільки лише 06 вересня 2019 року він звернувся до відповідача із заявою про надання розрахункових листів;

4) позивачем вимоги щодо належних йому сум розбито на окремі позови, у кожному з яких заявлено вимоги про стягнення з відповідача коштів за час затримки розрахунку при звільненні, що призводить до порушення принципу досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах.

З огляду на викладені обставини цієї справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що вимоги про стягнення з відповідача коштів за час затримки розрахунку при звільненні в цій справі задоволенню не підлягають.

Таких висновків суд дійшов з метою уникнення подвійності відповідальності (іншим судовим рішенням відповідальність застосована), досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах період затримки в цій справі та інших наведених обставин.

Посилання відповідача про пропущення позивачем строків звернення до суду відносно вимог щодо доплати за працю в режимі «таємність» та «цілком таємність» та вимог щодо доплати за безпосередню участь в антитерористичній операції вірно не прийнята місцевим судом до уваги, оскільки надбавка за службу в умовах режимних обмежень та доплата за безпосередню участь в антитерористичній операції за своєю правовою природою є складовими заробітної плати у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», а тому позивач на підставі частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України має право звертатися до суду з цими позовними вимогами без обмеження будь-яким строком.

При застосуванні вказаних норм права судом першої інстанції обґрунтовано взято також до уваги правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 812/1813/17.

Встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення відповідно до частини першої статті 382 КАС України, є правом суду, а не обов`язком, яке не виключає існування принципу обов`язковості судового рішення, згідно з яким судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (стаття 129-1 Конституції України, частина друга статті 14 КАС України).

Відповідачем 17.08.2020 виконана постанова Першого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2020 року у справі № 200/8551/19-а (т. 2 а. с. 107).

З огляду на вказане, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, не вбачає підстав для сумнівів щодо невиконання судового рішення та у зв`язку з цим відмовляє у встановленні судового контролю.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року у справі № 200/149/20-а залишити без змін.

Повне судове рішення 10 грудня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук