Справа № 620/1364/20
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1364/20 Суддя першої інстанції: Соломко І.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Костюк Л.О. та Кузьмишиної О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2020 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01 березня 2019 року по 23 січня 2020 року;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 березня 2019 року по 23 січня 2020 року в сумі 212626 грн 12 коп.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2020 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково:

- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань при звільненні;

- стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань при звільненні в сумі 25000 грн 00 коп. без виключення сум відрахування на податки.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги.

Позивач просить скасувати рішення суду від 16 липня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку дослідженим доказам та неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 212626 грн 12 коп., проте суд першої інстанції безпідставно зменшив вказану суму до 25000 грн 00 коп.

Відповідач просить скасувати рішення суду від 16 липня 2020 року в частині задоволення позову та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що спеціальним законодавством не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, а ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення. Відповідач наполягає на тому, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду без поважних причин. Доводи апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 полягають також у тому, що суд не врахував середньозважену ставку по кредитах в річному обчисленні за 2009-2015 роки.

Військова частина НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначив, що за наявності спору щодо розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за дні невикористаної відпустки є безпідставним.

ОСОБА_1 подав заперечення до відзиву на апеляційну скаргу, обґрунтувавши їх тим, що право на отримання компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підтверджене численним прикладами із судової практики Верховного Суду.

Позивач також подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому зазначив, що саме відсутність спеціального законодавства, яке б встановлювало відповідальність за порушення строків розрахунку з військовослужбовцем, зумовлює застосування до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України як загального нормативно-правового акту, що регулює трудові відносини.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2020 року без змін, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України. Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 09 січня 2019 року № 1 позивач був звільнений зі служби у зв`язку із закінченням контракту, а наказом від 01 березня 2019 року № 58 виключений зі списків особового складу частини.

Під час проходження служби позивачу не була виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально побутових питань та компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року у справі № 620/2427/19, що залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року, було визнано протиправними дії 8 навчального центру Державної спеціальної служби транспорту (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 рік, та зобов`язано нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 березня 2019 року.

Також рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 620/1563/19, що залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 січня 2020 року, було визнано протиправними дії 8 навчального центру Державної спеціальної служби транспорту (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 березня 2019 року та зобов`язано нарахувати та виплатити відповідну компенсацію за вказаний період.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2019 року у справі № 620/910/19 з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 було стягнуто матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 31922 грн 60 коп.

На виконання вказаних судових рішень відповідачем виплачено ОСОБА_1 кошти згідно з платіжним дорученням від 16 січня 2020 року № 36 у розмірі 39668 грн 93 коп., платіжного доручення від 20 січня 2020 року № 41 120 грн 76 коп., платіжного доручення від 22 січня 2020 року № 59 33383 грн 74 коп.

Позивач 28 березня 2020 року звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування і виплату середнього заробітку за час затримки з виплатою вказаних сум при звільненні.

Листом від 08 квітня 2020 року № 595 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що розрахунок при звільненні, а також виплати коштів на виконання судових рішень проведені своєчасно у зв`язку з чим підстави для виплати середнього заробітку відсутні.

Не погодившись із такими діями Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами справи існував спір щодо виплати компенсації за дні невикористаної відпустки при звільненні, у зв`язку з чим передбачені ч. 1 ст. 117 КЗпП України підстави для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Також суд першої інстанції врахував, що матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 31922 грн 60 коп. на користь позивача було стягнуто постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2019 року, проте виплату вказаної суми проведено 16 січня 2020 року, у зв`язку з чим у позивача виникає право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України з урахуванням того, що сума коштів, виплачених на виконання рішення суду, є значно меншою у порівнянні з середнім заробітком за час затримки розрахунку. Суд також надав оцінку діям роботодавця та прийшов до висновку, що він діяв сумлінно при проведенні розрахунку із працівником і лише неправильне тлумачення норм права спричинило утворення заборгованості. З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що стягнення на користь позивача суми в розмірі 25000 грн 00 коп. буде відповідати принципам розумності, справедливості та пропорційності.

Колегія суддів в цілому погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Звертаючись до суду з вимогами про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 березня 2019 року по 23 січня 2020 року в сумі 212626 грн 12 коп., ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що право на виплату таких коштів йому надане ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

У свою чергу відповідач заперечує можливість застосування до спірних правовідносин положень трудового законодавства, адже питання виплати грошового забезпечення військовослужбовцям регулюються спеціальним законодавством.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі Порядок № 260).

Разом з тим зазначений Порядок не регулює питання виплати військовослужбовцю відшкодування у разі порушення строків проведення розрахунків із ним, у томи числі порушення строків виплати коштів при звільненні з військової служби.

Такі правовідносини не врегульовані також Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.

Водночас правовідносини, пов`язані з відповідальністю роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які належали до сплати звільненому працівнику, врегульовані ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних із проходженням та звільненням з публічної служби (до якої згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України належить, зокрема, військова служба) неодноразово розглядалися Верховним Судом.

Так, у постановах від 15 березня 2019 року у справі № 814/2594/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17, від 16 квітня 2020 року у справі № 2а-5178/12/1470 Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому субсидіарне застосування загальних норм можливе в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Враховуючи, що спеціальне законодавство не врегульовує питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби в Збройних Силах України, що позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків, колегія суддів вважає можливим застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Положеннями ст. 12 вказаної Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або коли немає такого законодавства, угоди чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.

За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

У свою чергу ст. 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як раніше зазначалося, між Військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_1 існував спір щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Рішення суду щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 рік набуло чинності 05 грудня 2019 року, щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки 03 січня 2020 року, а щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань 23 липня 2019 року. Фактична виплата коштів відбулася у січні 2020 року.

Відповідач наполягає на тому, що положення ст. 117 КЗпП України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, адже відповідні кошти були виплачені ОСОБА_1 на виконання судових рішень, а не як суми виплат, які належали йому при звільненні.

Разом з тим, стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань саме на підставі судових рішень не змінює правової природи таких виплат як коштів, що належали до виплати ОСОБА_1 на день його звільнення зі служби. Право на отримання вказаних виплати у позивача виникло у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом, а судовими рішеннями відповідне право було лише підтверджене з огляду на виникнення спору між Військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_1 .

Надаючи оцінку вказаним доводам відповідача колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. За змістом вказаного судового рішення якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Відтак, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює настання відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в порядку, визначеному ст. 117 КЗпП України.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на отримання якого має позивач, колегія суддів враховує, що згідно з п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

ОСОБА_1 був звільнений зі служби у зв`язку із закінченням контракту наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 09 січня 2019 року № 1, проте виключений зі списків особового складу лише 01 березня 2020 року у зв`язку з перебуванням на лікуванні у період з 16 січня по 01 березня 2019 року. Отже, останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню зі служби, є грудень 2018 року та січень 2019 року.

Згідно з довідкою, що була направлена відповідачем до суду першої інстанції листом від 04 липня 2020 року № 959, грошове забезпечення позивача за грудень 2018 року становило 13835 грн 18 коп., а за січень 2019 року 7811 грн 82 коп., а всього 21647 грн 00 коп.

Відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку № 260 розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Відтак при обчисленні середньоденного заробітку військовослужбовця належить враховувати саме календарні дні.

Кількість календарних днів грудні 2018 року становила 31 день, а у січні (за період з 1 по 15 січня) 2019 року 15 днів, а всього 46 днів.

Отже, розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 дорівнює 470 грн 59 коп. (21647 грн 00 коп. / 46 календарних днів).

За період з дня виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 01 березня 2019 року по день остаточного розрахунку 23 січня 2020 року минуло 329 днів.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби, обчислений за правилами ст. 117 КЗпП України, дорівнює 154824 грн 11 коп.

Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц було додатково наголошено на тому, що не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають меті запровадження відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;

- співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з довідкою щодо нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовцю ОСОБА_1 від 19 березня 2020 року № 69 на день звільнення 01 березня 2020 року позивачу належало до виплати 5427 грн 41 коп. Водночас у місці звільнення позивач проходив службу лише протягом одного дня. Як раніше зазначалося ,у період з 15 січня по 01 березня 2019 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні).

У зв`язку з цим для застосування критерію пропорційності при зменшенні розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, колегія суддів вважає можливим використати розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останній місяць роботи перед звільненням січень 2019 року (18156 грн 50 коп.), збільшивши його на суму матеріальної допомоги на оздоровлення, що виплачена у лютому 2019 року (18156 грн 50 коп.) та компенсації за невикористані дні відпустки, що виплачена у березні 2019 року (4841 грн 73 коп.). Загальна сума таких виплат становить 41154 грн 73 коп.

У свою чергу загальна сума коштів, які були виплачені позивачу на виконання судових рішень у справах № 620/2427/19, № 620/1563/19, № 620/910/19, становить 74287 грн 75 коп.

Загальна сума коштів, які могли б належати до виплати ОСОБА_1 при звільненні, становить 115442 грн 48 коп. (41154 грн 73 коп. + 74287 грн 75 коп.), з яких сума коштів, виплачених за рішеннями судів становить 64 %.

У разі обчислення суми зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби лише з урахуванням розміру недоплаченої суми, до виплати ОСОБА_1 належало б 99087 грн 43 коп.

Водночас, як раніше зазначалося, за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (під час розгляду якої було здійснено відступ від раніше сформульованих правових позицій щодо дотримання принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначені розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), врахуванню підлягають також інші чинники.

Під час розгляду і вирішення справи суд першої інстанції правильно виходив з того, що затримка у здійсненні виплати всіх належних ОСОБА_1 сум була зумовлена наявністю спору між сторонами цієї справи щодо наявності правових підстав для виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Колегія суддів зазначає, що право позивача на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік було підтверджене рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року у справі № 620/2427/19, що залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року. Фактична виплата коштів здійснена у січні 2020 року.

Право позивача на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки було підтверджене рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 620/1563/19, що залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 січня 2020 року. Фактична виплата коштів здійснена у січні 2020 року.

Отже, виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки була здійснена невідкладно після вирішення спору щодо права позивача на отримання таких виплат.

Право ОСОБА_1 на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань було підтверджене постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2019 року у справі № 620/910/19. Копію вказаного судового рішення Військова частина НОМЕР_1 отримала 31 липня 2019 року, що підтверджується відміткою на супровідному листі суду.

Водночас колегія суддів враховує, що відповідач оскаржив зазначене судове рішення в касаційному порядку. Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2019 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2019 року у справі № 620/910/19. Копія такої ухвали відповідач отримав 13 вересня 2019 року, що також підтверджується відміткою на супровідному листі суду.

Фактична виплата коштів, присуджених постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2019 року у справі № 620/910/19, здійснена у січні 2020 року.

Відтак матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань не було виплачено ОСОБА_1 невідкладно після завершення вирішення спору щодо права на таку виплату.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 25000 грн 00 коп. відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності.

Колегія суддів враховує, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 полягають у тому, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні належить стягнути у повному розмірі, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Позивач заперечує про наявності підстав для зменшення такої суми в цілому, а не проти врахованих судом критеріїв, які впливають на розмір середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим доводи позивача щодо відсутності підстав для зменшення суми, розрахованої за правилами ст. 117 КЗпП України, не відповідає нормам матеріального права та не узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висновки якої є обов`язковими для врахування згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України.

Перевіряючи обґрунтованість доводів відповідача щодо пропуску строку звернення до суду, колегія суддів враховує, що ухвалою суду від 30 квітня 2020 року позивачу було поновлено строк звернення до суду.

Вирішуючи питання про визначення строку звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та про визначення дати початку його перебігу, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся з позовом про захист трудових прав, пов`язаних зі звільненням з публічної служби, колегія суддів вважає, що строк звернення до суду з цим позовом становить саме один місяць.

При вирішенні питання про визначення дати початку перебігу зазначеного строку колегія суддів вважає можливим врахувати висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, яку стосувалися застосування ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Конституційний Суд України у зазначеному рішенні роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Отже, датою, з якої розпочнеться перебіг строку звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є дата фактичної виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Як раніше зазначалося, виплату таких коштів було проведено у період з 17 по 23 січня 2020 року, а цей адміністративний позов подано до суду 17 квітня 2020 року.

Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду, суд першої інстанції врахував доводи ОСОБА_1 щодо перебування за межами міста Чернігова з огляду на смерть батька ОСОБА_2 20 лютого 2019 року. Також позивач посилався на необхідність часу для збирання документів та підготовки адміністративного позову.

Апеляційна скарга відповідача містить загальне посилання на те, що позивач пропустив строк звернення до суду та на те, що ухвалою суду від 30 квітня 2020 року такий строк було поновлено.

Обґрунтованих заперечень проти висновку суду першої інстанції щодо визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, повідомлених ОСОБА_1 , апеляційна скарга не містить.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Разом з тим, доводи апеляційних скарг позивача та відповідача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 16 липня 2020 року та не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2020 року без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 238, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді Л.О. Костюк

О.М. Кузьмишина