Справа № 826/15660/18
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року у справі №826/15660/18 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не проведення перерахунку раніше призначеної пенсії за вислугу років та з 17 листопада 2017 року пенсії по інвалідності ОСОБА_1 із включенням до складу (розміру) грошового забезпечення, з якого призначається (обчислюється) пенсія, щомісячної додаткової грошової винагороди; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років та з 17 листопада 2017 року пенсії по інвалідності ОСОБА_1 із включенням до складу (розміру) грошового забезпечення, з якого призначається (обчислюється) пенсія, щомісячної додаткової грошової винагороди, та здійснити перерахунок і виплату пенсії за минулий час. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зазначене рішення суду набрало законної сили 17 січня 2020 року.

У серпні 2020 року ОСОБА_1 подано клопотання про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року у справі № 826/15660/18 за його позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про нарахування та виплату в повному обсязі призначеної пенсії, з урахуванням додаткового надання документів у тому числі, в питаннях:

законності припинення виконання вказаного судового рішення з 01.01.2018 року на підставі проведення перерахунку пенсій відповідно до постанови КМУ від 21.02.2018 № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" без урахування норм речення другого частини четвертої статті 63 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та пункту 4 цієї постанови;

порядку виконання вказаного судового рішення в частині фактичного здійснення виплати перерахованої пенсії за минулий час;

за наслідками розгляду звіту Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.11.2019 року у справі № 826/15660/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про нарахування та виплату в повному обсязі призначеної пенсії, з урахуванням додаткового надання документів, у разі підтвердження невиконання та (або) неналежного виконання відповідачем зазначеного судового рішення, накласти на керівника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, відповідального за виконання даного рішення, штраф, передбачений частиною другою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення відмовлено.

Суд першої інстанції своє рішення обґрунтував тим, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком. При цьому приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, спрямованих на виконання судових рішень, водночас, позивачем не подавалося заяв про отримання виконавчого листа за рішенням суду від 06 листопада 2020 року. Окрім іншого, судом першої інстанції зазначено, що питання щодо законності припинення виконання вказаного судового рішення з 01 січня 2018 року на підставі проведення перерахунку пенсій відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" без урахування норм речення другого частини четвертої статті 63 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та пункту 4 цієї постанови; питання виконання судового рішення в частині фактичного здійснення виплати перерахованої пенсії за минулий час, має розглядатися в порядку положень статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 22 вересня 2020 року та направити справу до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду клопотання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставин, що мають значення для справи, а висновки суду є помилковими, не відповідають дійсним обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права під час вирішення клопотання.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі №826/15660/18, визнано причини пропуску строку на апеляційне оскарження поважними, поновлено апелянту строк звернення до суду з апеляційною скаргою, встановлено строк до 02 грудня 2020 року для подання відзиву іншими учасниками справи. Іншою ухвалою від 10 листопада 2020 року призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні з 09 грудня 2020 року.

Інші учасники процесу правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В судове засідання, призначене на 09 грудня 2020 року учасники справи не з`явилися, позивачем подано заяву про розгляд апеляційної скарги за його відсутності, у зв`язку з чим колегією суддів вирішено перейти до розгляду апеляційної скарги в порядку письмового провадження.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Конституцією України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Проголошені принципи обов`язковості судових рішень передбачені статтею 124 Конституції. Відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. (ч.3 ст.14 КАС України).

Принцип обов`язковості судового рішення також закріплений у частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Зазначеною нормою визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Виконання судового рішення, ухваленого будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового розгляду у контексті статті 6 Конвенції. Провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадіями одного провадження. «Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні Гарантії, що надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію.

Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції (Рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19.03.1997 заява № 18357/91, п. 40), а обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтями 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

При цьому, згідно з вказаною статтею судовий контроль за виконанням судового рішення передбачає: зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення; можливість накладення штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень за наслідками розгляду звіту; розгляд позовних заяв в порядку статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, застосування процесуальних засобів судового контролю не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов і не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Як зазначає ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, станом на 23 жовтня 2020 року будь-яких виплат від ГУ ПФУ України в м. Києві він не отримав. Під час розгляду справи №826/15660/18 по суті заявлених позовних вимог питання щодо встановлення судового контролю за виконання рішення не ставив, оскільки не вважав, що ГУ ПФУ в м. Києві буде ухилятися від виконання судового рішення.

Окрім того, апелянт підтверджує ті обставини, що після набрання законної сили рішенням суду першої інстанції від 06 листопада 2020 року не звертався із заявою про видачу виконавчого листа, проте зауважує, що строк пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання ним не пропущений.

Колегія суддів, оцінюючи висновки суду першої інстанції та доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі зазначає, що положення статті 382 Кодексу адміністративного судочинства не ставлять у залежність можливість встановлення судового контролю за виконанням судового рішення від обов`язкової реалізації заінтересованою стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, звернутися із заявою про видачу виконавчого листа для подальшого його пред`явлення до примусового виконання.

Як вже зазначалося колегією суддів, вирішуючи питання щодо необхідності встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, потрібно виходити з того, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою/органом, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа/орган, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б принципу верховенства права.

Застосування судом до суб`єкта владних повноважень заходів процесуального впливу (контролю за виконанням рішення), на переконання колегії суддів, можливе виключно у випадку встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Кодексом адміністративного судочинства України чітко визначено, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах покладено на суд, який, в разі неподання такого звіту, ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф.

Разом з цим, колегія суддів зауважує, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, для цілей статті 6 Конвенції, виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (зокрема, пункт 43 рішення від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України").

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі "Класс та інші проти Німеччини", "одним з основоположних принципів демократичного суспільства є принцип верховенства права, пряме посилання на який міститься у преамбулі Конвенції. Із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури" (пункт 55).

З огляду на викладене, встановлення судом контролю за виконанням судового рішення, безумовно, є правом а не обов`язком суду (яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами), проте, суд, вбачаючи обґрунтований сумнів заявника у невиконанні/неповному виконанні рішення суду, має прийняти до провадження таке клопотання, адже це є заходом для забезпечення конституційного права особи на судовий захист.

Статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України, не передбачено можливості застосування заходів судового контролю виключно при ухваленні судового рішення по суті заявлених позовних вимог, оскільки цільове призначення даного процесуального інституту спрямовано саме на забезпечення реального виконання вже прийнятого рішення, яке фактично не виконується (є обґрунтований сумнів про це).

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року, та вказують на необхідність її скасування, як такої, що перешкоджає подальшому провадженню з направленням справи для продовження розгляду клопотання ОСОБА_1 до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 320 підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Щодо поставленого позивачем питання про законність припинення виконання судового рішення з 01 січня 2018 року на підстав проведення перерахунку пенсій відповідно до постанови КМУ від 21 лютого 2018 року №103 «Про перерахунок пенсії особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» без урахування норм речення другого частини четвертої статті 63 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та пункту 4 цієї постанови, а також порядку виконання вказаного судового рішення в частині фактичного здійснення виплати перерахованої пенсії за минулий час, то колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно роз`яснено позивачу, що зазначені питання вирішуються згідно з положеннями статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Стосовно можливості накладення штрафу на відповідача, то вирішення вказаного питання є наслідком розгляду судом по суті заяви про встановлення судового контролю за виконання судового рішення, зокрема, щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду.

В частині судових витрат колегія суддів виходить з того, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, у зв`язку з чим звільнений від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пунктів 8,9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 312, 320, 321, 322, 325, 328, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року скасувати, а клопотання направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко