Справа № 826/12543/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2020 року м. Київ № 826/12543/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Мині І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до:Державної установи «Київський слідчий ізолятор», Державної установи «Мелітопольська установа виконання покарань № 144»
провизнання протиправними та скасування постанов
представники позивачка - ОСОБА_1;

сторін: відповідача-2 - Ликова Т.С. ,

(у судовому засіданні 19.11.2020, відповідно до ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення (скорочене рішення)),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) подано на розгляд Окружного адміністративного суду міста Києва позов до Державної установи «Київський слідчий ізолятор» та Державної установи «Мелітопольська установа виконання покарань № 144» (надалі - відповідач, відповідач-2), у якому просить суд (з урахуванням клопотання про уточнення позовних вимог):

1) визнати протиправними (в тому числі необґрунтованими і прийнятими з порушеннями процедури розгляду та прийняття) та скасувати наступні постанови про накладення стягнення на ОСОБА_1 прийняті Державною установою «Мелітопольська установа виконання покарань № 144»:

- від 13.11.2017, 27.11.2017, 04.12.2017, 12.12.2017, 21.12.2017, 27.12.2017 (за матеріалом від 18.12.2017) та 27.12.2017 (за матеріалом від 19.12.2017) - за фактом невиходу на зарядку;

- від 20.11.2017 за фактом невиходу в баню, відмови від тілесного огляду та заміни постільної білизни на казенну;

- від 12.12.2017, 26.12.2017, 02.01.2018, 09.01.2018, 22.01.2018 за фактом невиходу в баню та відмови від тілесного огляду;

- від 06.11.2017 за фактом використання нецензурної лайки, відмови від повного обшуку, відмови від участі у вибірковому обшуку, створення загрози заподіяння шкоди майна, перешкода персоналу установи у виконанні службових обов`язків;

2) визнати дії адміністрації Державної установи «Мелітопольська установа виконання покарань № 144», зазначені в описовій частині позову, неправомірними та такими, що створювали провокаційні ситуації з елементами психологічного тиску, упередженого ставлення, штучно погіршували характеристику особистості, принижували честь та гідність, допускали нелюдське ставлення, а матеріали, складені внаслідок цих дій, - необґрунтованими, несправедливими та неправомірними, в тому числі:

- матеріали щодо невиходу на зарядку від 03.11.2017, 06.11.2017, 08.11.2017, 09.11.2017, 10.11.2017, 13.11.2017, 14.11.2017, 17.11.2017, 18.11.2017, 22.11.2017, 23.11.2017, 27.11.2017, 28.11.2017, 29.11.2017, 30.11.2017, 01.12.2017, 04.12.2017, 05.12.2017, 06.12.2017, 07.12.2017, 08.12.2017, 11.12.2017, 12.12.2017, 13.12.2017, 14.12.2017, 15.12.2017, 18.12.2017, 19.12.2017, 26.12.2017, 28.12.2017, 29.12.2017, 02.01.2018, 05.01.2018, 05.01.2018, 09.01.2018, 10.01.2018, 11.01.2018, 12.01.2018, 15.01.2018, 16.01.2018, 17.01.2018;

- матеріали по фактам невиходу в баню, а також відмови щодо тілесного огляду та заміни білизни на казенну від 28.10.2017, 11.11.2017, 18.11.2017, 04.11.2017, 25.11.2017, 02.12.2017, 16.12.2017, 23.12.2017, 30.12.2017, 13.01.2018;

- матеріали щодо вживання нецензурної брані та жаргонних слів від 31.10.2017, 12.11.2017;

- матеріали щодо відмови від участі у соціально-виховних заходах від 19.11.2017, 20.11.2017, 21.11.2017;

- матеріали щодо створення загрози нанесення шкоди майну від 31.10.2017, 14.01.2018;

- матеріали щодо відмови від повного обшуку в ДІЗО від 01.11.2017;

- матеріали щодо відмови від присутності у вибірковому обшуку від 31.10.2017;

- матеріали щодо перешкоджання персоналу установи у виконанні службових обов`язків від 27.10.2017;

- матеріали щодо виходу на поіменну перевірку без головного убору від 16.11.2017;

- матеріали щодо невиходу на госп. роботи від 16.11.2017, 10.01.2018, 11.01.2018, 12.01.2018, 15.01.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2018 (суддя Каракашьян С.К.) справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28.08.2018 (суддя Мальцева Д.О. ) відкрито провадження у адміністративній справі № 826/12543/18.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.07.2019 (суддя Пащенко К.С.) прийнято справу до провадження, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні на 29.08.2019.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2019 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 26.11.2019 у режимі відеоконференції.

Вказаної дати, зважаючи на перебування позивача у Жовтневому районному суді м. Харкова, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, розгляд справи відкладено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2019 призначено справу до розгляду у судовому засіданні 28.01.2020 у режимі відеоконференції.

28.01.2020 судом оголошено перерву.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2020 призначено справу до розгляду у судовому засіданні 20.02.2020 у режимі відеоконференції.

Цього дня, зважаючи на неявку представників сторін, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, розгляд справи відкладено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.04.2020 призначено справу до розгляду у судовому засіданні 23.04.2020 у режимі відеоконференції.

Призначеної дати, зважаючи зважаючи на поширення коронавірусу COVID-19, особливостей режиму роботи та технічних причин, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, розгляд справи відкладено на 16.07.2020.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2020 провадження у справі № 826/12543/18 в частині вимог заявлених до Державної установи «Київський слідчий ізолятор» закрито.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.2020 призначено справу до розгляду у судовому засіданні 27.08.2020 у режимі відеоконференції.

Вказаної дати, зважаючи на неявку позивача у судове засідання, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, розгляд справи відкладено.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.09.2020, від 19.10.2020, від 09.11.2020 призначено справу до розгляду у судовому засіданні 15.10.2020 та 19.11.2020 у режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 19.11.2020 позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила задовольнити позов, за викладених у ньому підстав.

На думку позивачки, перераховані в позовній заяві матеріали наочно демонструють навмисне-упереджені тенденції з елементами провокації та карної агресії в поведінці співробітників установи на чолі з керівництвом. Стверджує, що при конкретних обставинах, а також з урахуванням особливостей кожної окремо взятої ситуації, всі вищезгадані матеріали, і накладені в підсумку їх розгляду стягнення не можуть бути визнаними законом та підлягають скасуванню.

Представник відповідача проти позову заперечує та просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що з перших днів та на протязі всього часу перебування в установі засуджена ОСОБА_1 порушувала режим відбування покарання в установі, ігнорувала неодноразові профілактичні бесіди стосовно порушення режимних вимог. Примічає, що засуджена не оскаржувала накладені на неї стягнення до адміністрації установи або до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області. Наголошує на застосуванні заходів стягнення з урахуванням правил поступовості, тяжкості та характеру проступку (порушення). А тому вважає позовні вимоги необґрунтованими.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

Постановами відповідача від 13.11.2017, 27.11.2017, 04.12.2017, 12.12.2017, 21.12.2017, 27.12.2017 (за матеріалом від 18.12.2017) та 27.12.2017 (за матеріалом від 19.12.2017) на позивачку накладені стягнення за фактом невиходу на зарядку, від 20.11.2017 - за фактом невиходу в баню, відмови від тілесного огляду та заміни постільної білизни на казенну, від 12.12.2017, 26.12.2017, 02.01.2018, 09.01.2018, 15.01.2018 - за фактом невиходу в баню та відмови від тілесного огляду, від 06.11.2017 за фактом використання нецензурної лайки, відмови від повного обшуку, відмови від участі у вибірковому обшуку, створення загрози заподіяння шкоди майна, перешкода персоналу установи у виконанні службових обов`язків.

Накладенню стягнень передувало оформлення матеріалів про допущені порушення, в тому числі: матеріали щодо невиходу на зарядку, невиходу в баню, а також відмови щодо тілесного огляду та заміни білизни на казенну, вживання нецензурної брані та жаргонних слів,

відмови від участі у соціально-виховних заходах, створення загрози нанесення шкоди майну, відмови від повного обшуку в ДІЗО, відмови від присутності у вибірковому обшуку, перешкоджання персоналу установи у виконанні службових обов`язків, виходу на поіменну перевірку без головного убору, невиходу на госп. (дати складання матеріалів зазначені в позовній заяві).

Незгода з відповідними рішеннями та діями відповідача обумовила звернення позивачки до суду з відповідним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд наголошує на такому.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими регламентує кримінально-виконавче законодавство України.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Кримінально-виконавче законодавство України складається з Кримінально- виконавчого кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статей 51, 59, 102, 107 та 151 Кримінально-виконавчого кодексу України та з метою врегулювання порядку виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 № 2186/5, зареєстрованим 30.12.2014 за № 1656/26433, затверджені Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань (далі за текстом - Правила).

Правила є обов`язковими для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи.

Порядок прийняття засуджених та повідомлення про їх прибуття до установ виконання покарань визначений розділом ІІ Правил.

Так, прийняття засуджених до установ виконання покарань здійснюється комісією з прийняття та розподілу засуджених під керівництвом начальника установи.

До складу комісії входять заступники начальника установи, персонал оперативного підрозділу, підрозділів нагляду і безпеки, контролю за виконанням судових рішень, соціально-виховної та психологічної роботи, інтендантського та господарського забезпечення та медичної частини. Склад комісії щороку затверджується наказом начальника установи виконання покарань.

Під час прийняття засуджених персонал установи виконання покарань перевіряє наявність особових справ і встановлює приналежність їх засудженим, які прибули до установи. Медичний працівник проводить первинний медичний огляд засуджених відповідно до Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 № 1348/5/572, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.08.2014 за № 990/25767. Результати огляду засудженого, а також фізичні вади та особливості анатомічної будови тіла фіксуються в медичній карті амбулаторного хворого форми № 025/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 № 110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за № 661/20974 (із змінами) (далі - медична карта).

Засуджені підлягають особистому обшуку з роздяганням, а їх речі - огляду. Речі, продукти харчування, вироби і речовини, які не передбачені переліком продуктів харчування, виробів і речовин, які засуджені можуть отримувати в посилках (передачах), купувати в крамницях установ виконання покарань та зберігати при собі (додаток 2) (далі - перелік), у засуджених вилучаються в порядку, передбаченому статтею 102 Кримінально-виконавчого кодексу України та пунктом 1 розділу ХІ Правил. Вилучені речі та предмети здаються для зберігання на склад установи виконання покарань i повертаються засудженим при звільненні від відбування покарання, при цьому засудженим видається корінець квитанції про передачу речей на склад.

Після особистого обшуку з роздяганням засуджені проходять комплексну санітарну обробку в порядку, установленому пунктом 4 розділу ХХVII Правил, та розміщуються в дільниці карантину, діагностики і розподілу.

Протягом доби засуджені проходять медичний огляд, і за ними встановлюється медичний нагляд тривалістю 14 діб. У разі виявлення в цей період інфекційно хворих вони терміново ізолюються в медичній частині установи виконання покарань, а в установі проводиться комплекс протиепідемічних заходів.

У дільниці ресоціалізації тримаються засуджені, які направлені з дільниці карантину, діагностики і розподілу, а також переведені з інших дільниць (частина третя статті 94 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Розпорядку дня в установах виконання покарань присвячений розділ V Правил.

Зокрема, у кожній установі виконання покарань організовується суворо регламентований розпорядок дня з урахуванням особливостей роботи з різними категоріями засуджених, оперативної обстановки, пори року, місцевих умов та інших конкретних обставин.

Розпорядок дня включає в себе підйом, туалет, фізичну зарядку, приймання їжі, розвід на роботу, перебування на виробництві та навчанні, перевірку наявності засуджених, проведення виховних, культурно-масових та спортивно-оздоровчих заходів тощо. При цьому передбачаються безперервний восьмигодинний сон засуджених і надання їм особистого часу не менше ніж дві години. Знаходитися на спальному місці у не передбачений для сну час без дозволу адміністрації установи виконання покарань засудженим забороняється.

Не менше одного разу на місяць у неробочий час організовуються перевірки-огляди зовнішнього вигляду та стану одягу і взуття засуджених.

Розпорядок дня установи передбачає порядок та час роботи всіх підрозділів, об`єктів та дільниць установи, у тому числі ДІЗО, ПКТ, медичної частини, їдальні, перукарні, лазні, пральні, крамниці.

Розпорядок дня, розроблений відповідно до типового розпорядку дня засуджених (додаток 7), затверджується наказом начальника установи виконання покарань, узгоджується з начальником територіального органу управління ДПтС, доводиться до відома засуджених і персоналу та розміщується на стенді в черговій частині, місцях цілодобового несення служби черговою зміною, місцях надання побутових послуг засудженим та у відділеннях соціально-психологічної служби.

До обов`язків засуджених, серед іншого, віднесено дотримання норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня установи виконання покарань, правомірні взаємовідносини з іншими засудженими, персоналом установи виконання покарань та іншими особами (частина друга розділу ІІІ Правил).

Дисциплінарним проступком особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, у відповідності до приписів статті 1311 Кримінально-виконавчого кодексу України, є протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, вчинене цією особою.

Персонал установи виконання покарань зобов`язаний довести наявність у діях чи бездіяльності особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, усіх ознак дисциплінарного проступку. Відсутність таких ознак виключає застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення.

За невиконання покладених обов`язків та порушення встановлених заборон до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, можуть застосовуватися передбачені статтею 132 Кримінально-виконавчого кодексу України заходи стягнення, а саме: попередження; догана; сувора догана; грошовий штраф до двох мінімальних розмірів заробітної плати; скасування поліпшених умов тримання; поміщення засуджених чоловіків, які тримаються у виправних колоніях, у дисциплінарний ізолятор з виведенням або без виведення на роботу чи навчання на строк до чотирнадцяти діб, а засуджених жінок - до десяти діб; поміщення засуджених, які тримаються в приміщеннях камерного типу виправних колоній максимального рівня безпеки, у карцер без виведення на роботу на строк до чотирнадцяти діб; переведення засуджених, які тримаються у виправних колоніях, крім засуджених, які тримаються у виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання, до приміщення камерного типу (одиночної камери) на строк до трьох місяців.

Попередження - це письмове застереження про притягнення до дисциплінарної відповідальності певного виду у разі повторного порушення.

Порядок застосування заходів стягнення до осіб, позбавлених волі визначений статтею 134 Кримінально-виконавчого кодексу України:

- при призначенні заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення засудженого щодо суті проступку. Стягнення, що накладаються, мають відповідати тяжкості і характеру проступку засудженого;

- за кілька проступків, вчинених одночасно, накладається одне стягнення;

- стягнення може бути накладене лише на особу, яка вчинила проступок, і не пізніше десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, то з дня її закінчення, але не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку;

- накладене стягнення звертається до виконання негайно, а у виняткових випадках - у строк не пізніше одного місяця з дня його накладення. Якщо протягом місяця з дня накладення стягнення воно не було звернено до виконання, то це стягнення не виконується;

- повторне переведення на поліпшені умови тримання може бути застосоване не раніше, ніж через шість місяців з дня відбуття стягнення;

- стягнення накладається лише письмово;

- якщо протягом шести місяців з дня відбуття стягнення засуджений не буде підданий новому стягненню, він визнається таким, що не має стягнення;

- при накладенні стягнення на засудженого адміністрація колонії надає йому можливість у встановленому порядку повідомити про це близьких родичів, адвоката або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи;

- адміністрація колонії при встановленні факту порушення особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, вимог режиму зобов`язана невідкладно розпочати перевірку причин, обставин і мотивів вчинення порушення, поведінки цієї особи до вчинення проступку, визначити кількість і характер раніше накладених стягнень, а також отримати її пояснення про суть проступку. За наслідками такої перевірки приймається рішення про доцільність або недоцільність застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення та обґрунтовується їх вид. Якщо адміністрація колонії прийняла рішення обмежитися іншими профілактичними заходами, це відображається у щоденнику індивідуальної роботи із засудженим та доводиться до відома особи під підпис.

Процедура дисциплінарного провадження передбачена статтею 135 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Питання про доцільність застосування стягнення до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, вирішується на засіданні дисциплінарної комісії установи виконання покарань. Дисциплінарна комісія установи виконання покарань діє на постійній основі. Засідання дисциплінарної комісії є повноважним, якщо на ньому присутні більше половини членів дисциплінарної комісії.

До складу дисциплінарної комісії входять начальник установи виконання покарань, його заступники та начальники служб установи, які за своїми функціональними обов`язками безпосередньо спілкуються з особами, які відбувають покарання у виді позбавлення волі. Очолює дисциплінарну комісію начальник установи виконання покарань або особа, яка виконує його обов`язки.

На засідання дисциплінарної комісії запрошуються й інші особи, присутність яких є доцільною для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності. Члени спостережних комісій на відповідній території мають право бути присутніми на засіданні дисциплінарної комісії та мають право дорадчого голосу.

Особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, має бути повідомлена про місце і час засідання дисциплінарної комісії не пізніше ніж за одну добу до його проведення. За заявою засудженого цей термін може бути продовжено, але не більш як на дві доби.

Особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, має право користуватися послугами адвоката або фахівця в галузі права за власним вибором під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії, який представлятиме її інтереси під час засідання комісії. Якщо особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, не має доступу до адвоката або фахівця в галузі права, адміністрація установи виконання покарання зобов`язана надати йому можливість звернутися за отриманням правової допомоги до суб`єктів надання такої допомоги.

Засуджений та/або його представник мають право: отримати інформацію про притягнення до дисциплінарної відповідальності, у тому числі документи, що стосуються справи, не пізніш як за одну добу до початку засідання дисциплінарної комісії; бути присутнім на засіданні дисциплінарної комісії під час розгляду питання про його притягнення до дисциплінарної відповідальності; ознайомлюватися з матеріалами дисциплінарного провадження та особової справи, робити виписки, знімати копії з них; надавати пояснення, заперечення та заявляти клопотання в усному та письмовому вигляді, надавати докази; подавати клопотання не пізніш як за двадцять чотири години до визначеного часу засідання про залучення до засідання дисциплінарної комісії осіб, присутність яких є доцільною для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності.

Матеріали про порушення доповідаються на засіданні дисциплінарної комісії начальником відділення соціально-психологічної служби у присутності особи, яка вчинила порушення, та інших запрошених осіб.

Під час засідання дисциплінарної комісії заслуховуються пояснення засудженого та його представника, свідків, інших осіб, залучених відповідно до частини третьої та абзацу сьомого частини п`ятої цієї статті, адміністрації установи виконання покарань, особи, яка ініціювала притягнення до дисциплінарної відповідальності, та осіб, які мають право дорадчого голосу.

Рішення про притягнення до відповідальності приймається більшістю голосів членів дисциплінарної комісії.

Рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності особи, яка відбуває покарання, має бути детально вмотивоване та може бути оскаржене особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, або її представником до органу виконання покарань вищого рівня, прокурора чи суду.

Засудженому протягом трьох робочих днів видається копія рішення про застосування до нього стягнення із зазначенням можливості та порядку його оскарження.

Як вбачається з матеріалів справи, до Державної установи «Мелітопольська установа виконання покарань № 144» позивачка прибула 04.10.2017 з Державної установи «Качанівська установа виконання покарань № 54».

ОСОБА_1 була ознайомлена з вимогами Кримінально-виконавчого кодексу України, Кримінального процесуального кодексу України, Кримінального кодексу України та нормативно-правових актів, що регламентують порядок та умови відбування покарань засудженими до позбавлення волі, що підтверджується розпискою від 05.10.2017.

В подальшому, засуджену ОСОБА_1 переведено з дільниці карантину, діагностики та розподілу до дільниці ресоціалізації, про що начальником Державної установи «Мелітопольська установа виконання покарань № 144» полковником внутр. Служби Рулєвською С.М. винесено постанову від 18.10.2017.

Розпорядок дня дільниці ресоціалізації вперше засуджених до позбавлення волі на певний строк жінок, які раніше працювали в суді, органах прокуратури, юстиції та правоохоронних органах Державної установи «Мелітопольська установа виконання покарань № 144» (для робочих днів у І зміну, вихідних та святкових днів) затверджений 18.12.2017, узгоджений 20.12.2017.

Постановами відповідача від 27.11.2017 (за матеріалом 17.11.2017), 04.12.2017 (за матеріалом 01.12.2017), 12.12.2017 (за матеріалом від 08.12.2017) та 12.12.2017 (за матеріалом від 02.12.2017), 21.12.2017 (за матеріалом 15.12.2017), 26.12.2017 (за матеріалом 16.12.2017), 27.12.2017 (за матеріалом від 18.12.2017) та 27.12.2017 (за матеріалом від 19.12.2017) на позивачку накладено стягнення у вигляді догани.

Зокрема, на думку відповідача, ОСОБА_1 допустила порушення режиму відбування покарання, яке полягає у наступному: 17.11.2017, 01.12.2017, 08.12.2017, 15.12.2017, 18.12.2017, 19.12.2017 позивачка порушила розклад дня установи, а саме не вийшла на ранкову фізичну зарядку, передбачену розпорядком дня установи, чим порушила вимоги частини третьої статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України та пункту 2 розділу 3 наказу Міністерства юстиції України від 29.12.2014 № 2186/5 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань».

Окрім того, відповідач стверджує, що 02.12.2017 та 16.12.2017 позивачка відмовилась від миття в лазні згідно розкладу дня, чим порушила частину третю статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України та пункт 2 розділу 3 наказу Міністерства юстиції України від 29.12.2014 № 2186/5 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань».

Отже, інкриміновані позивачці порушення розпорядку дня передують його затвердженню та узгодженню.

При цьому, судом не береться до уваги поданий відповідачем розпорядок дня, затверджений 02.03.2017 та узгоджений 03.04.2017, оскільки 17.11.2017, 01.12.2017, 02.12.2017, 08.12.2017, 15.12.2017, 16.12.2017, 18.12.2017, 19.12.2017 позивачка перебувала у дільниці ресоціалізації, а дія згаданого розпорядку розповсюджується на дільницю карантину, діагностики та розподілу.

Відтак, позивачка фізично не могла 17.11.2017, 01.12.2017, 02.12.2017, 08.12.2017, 15.12.2017, 16.12.2017, 18.12.2017, 19.12.2017 порушити розпорядок дня шляхом невиходу на зарядку та відмовою від миття в лазні, оскільки станом на перелічені дати такий розпорядок не був затверджений, тобто не існував, а відповідно час виходу на зарядку та миття в лазні не був встановлений.

За вказаних обставин, суд доходить висновку щодо безпідставності накладення на позивачку стягнення у вигляді догани, чим підтверджується протиправність постанов відповідача від 27.11.2017 (за матеріалом 17.11.2017), 04.12.2017 (за матеріалом 01.12.2017), 12.12.2017 (за матеріалом від 08.12.2017) та 12.12.2017 (за матеріалом від 02.12.2017), 21.12.2017 (за матеріалом 15.12.2017), 26.12.2017 (за матеріалом 16.12.2017), 27.12.2017 (за матеріалом від 18.12.2017) та 27.12.2017 (за матеріалом від 19.12.2017), що має наслідком скасування названих постанов.

Також, підлягає скасуванню постанова відповідача від 13.11.2017 про накладення на позивачку стягнення у вигляді догани за вживання жаргонних слів з причини накладення стягнення поза межами десяти діб з дня виявлення проступку (01.11.2017).

Надаючи оцінку правомірності накладення на позивачку стягнення у вигляді суворої догани згідно із постановою від 20.11.2017 за фактом невиходу в баню, відмови від тілесного огляду та заміни постільної білизни на казенну, а також постановами від 02.01.2018, 09.01.2018, 15.01.2018 за фактом невиходу в баню та відмови від тілесного огляду суд встановив наступне.

Відповідно до положень Кримінально-виконавчого кодексу України, Законів України «Про попереднє ув`язнення» від 30.06.1993 № 3352-XII та «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 № 2713-IV, з метою належної організації лазне-прального обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, наказом Міністерства юстиції України від 08.06.2012 № 849/5, зареєстрованим 13.06.2012 за № 947/21259, затверджено Положення про організацію лазне-прального обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах (нижче - Положення).

Лазне-пральне обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах (далі - установа), включає: організацію регулярного щотижневого миття в лазні з обов`язковою заміною натільної та постільної білизни, рушників; прання верхнього одягу, натільної та постільної білизни, рушників та іншого майна, крім шкарпеток. Прання шкарпеток засудженими (особами, взятими під варту) здійснюється самостійно; дезінфекцію (дезінсекцію) верхнього одягу, натільної та постільної білизни, постільних речей (ковдр, матраців, подушок), рушників (далі - речове майно); ремонт речового майна; надання перукарських послуг; забезпечення милом, пральним порошком, кальцинованою содою та іншими мийними засобами для лазне-пральних, санітарно-гігієнічних та туалетних потреб згідно з установленими законодавством нормами; забезпечення лазне-пральним обладнанням і запасними частинами до нього, інвентарем, перукарським інструментом та іншими експлуатаційними матеріалами, коштами на оплату витрат на лазне-пральне обслуговування (пункт 1.2 розділу І Положення).

Порядок лазне-прального обслуговування засуджених (осіб, узятих під варту) визначений розділом ІІІ Положення, а саме:

- миття у лазні засуджених (осіб, узятих під варту) здійснюється щотижня з обов`язковою одночасною заміною натільної та постільної білизни. У комплект білизни, яка підлягає обов`язковій заміні при кожному митті, входять: нижня білизна (майка та труси, натільна сорочка та кальсони), два простирадла, наволочка на подушку верхня та рушник (пункт 3.1);

- для підтримання особистої гігієни засуджені (особи, взяті під варту) жіночої статі приймають душ у гуртожитках (корпусних відділеннях) у спеціально облаштованих для цього місцях, але не менше двох разів на тиждень (пункт 3.2);

- милом на санітарно-гігієнічні потреби засуджені (особи, взяті під варту) забезпечуються за Нормами витрат мила на туалетні, санітарно-гігієнічні потреби і миття в лазні для осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 10 лютого 2012 року № 233/5, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2012 року за № 204/20517 (пункт 3.3);

- засуджені прямують до лазні у складі своїх відділень у супроводі начальника відділення соціально-психологічної служби, а особи, взяті під варту, - групами покамерно у супроводі старшого по корпусному відділенню слідчого ізолятора або молодшого інспектора чергової зміни (пункт 3.4);

- залежно від пропускної спроможності лазні одночасно здійснюється миття одного або кількох відділень (груп) засуджених. Тривалість миття однієї групи становить не менше 40 хв., ураховучи роздягання і одягання (2 особи на одну душову сітку) (3.5);

- після миття кожного відділення (групи) засуджених (осіб, взятих під варту) встановлюється перерва не менше 20 хвилин, під час якої проводиться ретельне прибирання приміщень лазні та їх дезінфекція розчинами, які містять хлор, або іншими дезінфекційними засобами, що внесені до Переліку зареєстрованих дезінфекційних засобів, які вносяться до Державного реєстру дезінфекційних засобів, згідно з додатком 1 до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.02.2004 № 80: тази, лави промивають 1 %-м розчином хлорного вапна (або іншими дезінфекційними засобами); підлогу в приміщеннях для роздягання та одягання підмітають і витирають вологою ганчіркою; мочалки при зберіганні у лазні дезінфікують кип`ятінням протягом 15 хвилин або замочуванням у 3 %-му розчині хлораміну (хлорного вапна) протягом 30 хвилин; гумові килимки замочують у 3 %-му розчині хлорного вапна протягом 30 хвилин (пункт 3.6);

- усі приміщення лазні у дні проведення миття провітрюються до її відкриття та після закриття, а також під час прибирання (пункт 3.10);

- у приміщеннях для роздягання (одягання) для проведення тілесного огляду і надання медичної допомоги засудженим (особам, взятим під варту) обладнується місце (куточок) фельдшера, у якому розміщуються стіл, крісло, журнал обліку проведення тілесних оглядів у лазні установи, що ведеться за формою згідно з додатком 6 до цього Положення, аптечка (сумка) для надання медичної допомоги (пункт 3.11);

- перед миттям у лазні засуджені (особи, взяті під варту) здають у приміщенні відділення соціально-психологічної служби брудну постільну білизну та у разі потреби верхній одяг відповідальній особі, призначеній начальником відділення (старшим по корпусному відділенню слідчого ізолятора), яка після миття видає отриманий з пральні чистий комплект постільної білизни та верхній одяг (пункт 3.17).

Таким чином, за відсутності затвердженого та узгодженого розпорядку дня станом на 11.11.2017, яким в тому числі мав бути встановлений і час відвідування лазні, а також ураховуючи ту обставину, що заміна постільної білизни та проведення особистого огляду безпосередньо пов`язані із відвідуванням лазні, вбачається безпідставним накладення стягнення у вигляді суворої догани за фактом невиходу в баню, відмови від тілесного огляду та заміни постільної білизни на казенну згідно із постановою від 20.11.2017, у зв`язку із чим остання підлягає скасуванню як протиправна.

В даному випадку, постанови відповідача від 02.01.2018, 09.01.2018, 15.01.2018 про накладення на позивачку стягнення у вигляді догани за фактами невиходу в баню та відмови від тілесного огляду 23.12.2017, 30.12.2017, 06.01.2018 дублюють зміст рапортів від 23.12.2017 № 83 за підписом ЧПНУВП капітана внутрішньої служби Романенко А.В., від 23.12.2017 б/н за підписом відповідального від керівництва капітана внутрішньої служби Чепель Ю.В., старшого оперативного групи лейтенанта внутрішньої служби Приступи О.К., від 30.12.2017 № 88 за підписом ЧПНУВП лейтенанта внутрішньої служби Тисленко Ю.О., від 30.12.2017 б/н за підписом заступника начальника СВПР майора внутрішньої служби Хахаревої І.М., від 06.01.2018 № 5 за підписом ЧПНУВП лейтенанта військової служби Гриценко О.Ю., від 06.01.2018 б/н за підписом заступника начальника СВПР майора внутрішньої служби Хахаревої І.М., від 06.01.2018 б/н за підписом молодшого інспектора ВРО старшого прапорщика внутрішньої служби Бєлової Н.Л., а також доповідних від 30.12.2017 б/н та від 06.01.2018 б/н за підписом медичних сестер ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Водночас, суд наголошує, що комісією при розгляді матеріалів про порушення залишено без уваги стан здоров`я позивачки, в той час як про його (стану здоров`я) погіршення та необхідність вжиття відповідних заходів стверджували навіть посадові особи відповідача.

Зокрема, в доповідній від 20.12.2017 лікар-терапевт ОСОБА_6 зазначає про те, що в осудженої ОСОБА_1 з`явились прояви гострої респіраторної інфекції, гострого риніту у вигляді осиплості голосу, нежиті, закладеності носа; попередній діагноз: ГРВІ, гострий риніт; підлягає госпіталізації і спостереженню в динаміці.

Окрім того, в.о. начальника медичної частини капітаном внутрішньої служби Чепель Ю.В. 20.12.2017 на ім`я начальника Державної установи «Мелітопольська установа виконання покарань № 144» полковника внутрішньої служби Рулєвської С.М. був поданий рапорт, в якому зазначено про необхідність ізолювання засудженої ОСОБА_1 до ізолятора медичної частини з метою недопущення розповсюдження інфекції в локальній дільниці, де утримуються інші засуджені.

Як зазначалось вище, пунктами 3.6 та 3.10 Положення передбачене провітрювання усіх приміщень лазні до її відкриття та після закриття, а також під час прибирання, яке триває 20 хвилин та проводиться після миття кожного відділення (групи) засуджених (осіб, взятих під варту).

Так, розпорядком дня, затвердженим 18.12.2017 та узгодженим 20.12.2017, визначене відвідування лазні вперше засудженими, що перебувають в дільниці ресоціалізації кожної суботи з 16:00 по 18:00.

Суд примічає, що 23.12.2017, 30.12.2017 та 06.01.2018 є зимовим періодом, в який показники температури навколишнього середовища є суттєво нижчими від звичайної температури житлового приміщення.

Відтак, провітрювання приміщення лазні під час прибирання та відповідно перед її відвідуванням наступною групою засуджених призводить до зниження показників температури, отже цілком очевидно, що в приміщенні лазні після провітрювання стає холодніше.

Тобто, посилання позивачки на ту обставину, що відвідування лазні в зимовий період, з урахуванням стану її здоров`я, можуть призвести до його погіршення, є цілком обґрунтованими та приймаються до уваги.

Однак, такої уваги відповідним поясненням засудженої приділено не було, а самі засідання дисциплінарної комісії, результати яких оформлені протоколами від 02.01.2018 № 1, від 09.01.2018 № 3, від 15.01.2018 № 5, проведені без фактичного розгляду матеріалів про порушення з урахуванням обставин та пояснень, тобто формально, що не відповідає вимогам Кримінально-виконавчого кодексу України.

При цьому, судова інстанція не наділена повноваженнями здійснення розгляду матеріалів про порушення, оскільки відповідні повноваження є дискреційними повноваженнями дисциплінарної комісії установи виконання покарань, а суд не може втручатись у здійснення таких повноважень.

Також, судом враховано відомості характеристики, виданої на позивачку вихователем відділення соціально-психологічної служби, майором внутрішньої служби Щербаком О.О., відповідно до змісту якої: «…Засуджена ОСОБА_1 за час перебування в Мелітопольській установі виконання покарань грубих порушень режиму утримання не припускала…».

В даному випадку, суд констатує, що наявність формально складених протоколів від 02.01.2018 № 1, від 09.01.2018 № 3, від 15.01.2018 № 5, без фактичного розгляду матеріалів про порушення, без урахування обставин та пояснень, унеможливлює накладення на засудженого стягнення у вигляді догани, оскільки накладення стягнення може бути наслідком лише встановленого факту порушення, а за відсутності розгляду матеріалів по суті такий факт не був встановлений.

В частині накладення на позивачку стягнення у вигляді попередження згідно із постановою від 06.11.2017 судом встановлено наступне.

На засіданні дисциплінарної комісії Державної установи «Мелітопольська установа виконання покарань № 144», результати якого оформлені протоколом від 06.11.2017 № 10, серед іншого, здійснювався розгляд матеріалів щодо порушення засудженою ОСОБА_1 режимних вимог.

Зокрема, слухали майора внутрішньої служби Щербак О.О. , яка доповіла про допущені порушення режиму утримання засудженою ОСОБА_1 , а саме:

1) 27.10.2017 - перешкоджала персоналу установи виконувати свої службові обов`язки;

2) 28.10.2017 - відмовилась від тілесного огляду медичним працівником перед проведенням лазні;

3) 31.10.2017 - відмовилась бути присутньою при проведенні вибіркового обшуку в приміщеннях;

4) 31.10.2017 - висловлювала нецензурні та жаргонні слова в сторону співробітників установи;

5) 31.10.2017 - створила загрозу заподіяння шкоди майну установи;

6) 01.11.2017 - відмовилась від проведення повного обшуку при виведенні з камери ДІЗО.

За результатами розгляду матеріалів про перелічені порушення комісією вирішено: стосовно перешкоджання персоналу установи виконувати свої службові обов`язки - обмежитись профілактичною бесідою; стосовно відмови від тілесного огляду медичним працівником перед проведенням лазні - обмежитись профілактичною бесідою; стосовно відмови бути присутньою при проведенні вибіркового обшуку - провести профілактичну бесіду; стосовно створення загрози заподіяння шкоди майну установи - обмежитись профілактичною бесідою; стосовно відмови від проведення повного обшуку при виведенні з камери ДІЗО - обмежитись профілактичною бесідою; стосовно висловлювань нецензурних та жаргонних слів в адресу співробітників установи - оголосити попередження, про що зазначено в протоколі від 06.11.2017 № 10.

Натомість, в постанові від 06.11.2017 про накладення стягнення на ОСОБА_1 зазначено про те, що вона допустила порушення режиму відбування покарання, яке полягає в тому, що відмовляється виконувати законні вимоги адміністрації, а саме: 27.10.2017 перешкоджала огляду вмісту посилки та відкриттю упаковки; 28.10.2017 відмовилась від тілесного огляду перед відвідуванням лазні; 31.10.2017 категорично відмовилась бути присутньою при проведенні вибіркового обшуку відділення; 31.10.2017 під час телефонної розмови висловлювала нецензурні та жаргонні слова в адресу співробітників установи; 31.10.2017 створювала загрозу заподіяння шкоди майну установи шляхом самовільного виведення з ладу камери відеоспостереження; 01.11.2017 відмовилась від проведення повного обшуку під час виведення з дисциплінарного ізолятору. За порушення режиму відбування покарання позивачці оголошено попередження.

Попередження відповідно до визначення, що міститься у Кримінально-виконавчому кодексі України, є письмовим застереженням про притягнення до дисциплінарної відповідальності певного виду у разі повторного порушення.

При цьому, за кілька проступків, вчинених одночасно, згідно зі статтею 134 Кримінально-виконавчого кодексу України, накладається одне стягнення.

Аналіз процитованого вище змісту постанови від 06.11.2017 свідчить, що за шість порушень на позивачку накладене одне стягнення у вигляді попередження.

Наведене суперечить результатам розгляду матеріалів про порушення, оскільки в протоколі від 06.11.2017 № 10 чітко зазначено про прийняте комісією рішення, а саме: в частині п`яти порушень обмежитись профілактичною бесідою, і лише стосовно шостого порушення (висловлювань нецензурних та жаргонних слів в адресу співробітників установи) оголосити попередження.

Відтак, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач при накладенні на позивачку стягнення згідно із постановою від 06.11.2017 діяв не у відповідності вимогам Кримінально-виконавчого кодексу України, у зв`язку із чим наявні підстави для скасування такої постанови.

Стосовно решти позовних вимог суд висловлюється про таке.

Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Суд зауважує, що він є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 за № 13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Згідно із частиною другою статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У відповідності до приписів статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Статтею 46 Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року, «Фадєєва проти Росії» (Заява № 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії» (Заява N 33348/96), Страсбург, від 17 грудня 2004 року - завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З огляду на викладене, суд вважає, що задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування прийнятих Державною установою «Мелітопольська установа виконання покарань № 144» постанов від 13.11.2017, 27.11.2017, 04.12.2017, 12.12.2017, 21.12.2017, 27.12.2017 та 27.12.2017, 20.11.2017, 12.12.2017, 26.12.2017, 02.01.2018, 09.01.2018, 15.01.2018, 06.11.2017 про накладення стягнення на ОСОБА_1 дозволить ефективно захистити порушені права позивача.

Натомість, підстави для визнання протиправними дій щодо оформлення матеріалів, за результатами розгляду яких, в тому числі, прийняті спірні постанови (протиправність таких постанов встановлено судом вище), відсутні, оскільки відповідні дії вчинені відповідачем в рамках повноважень, якими він наділений Законом України «Про попереднє ув`язнення» від 30.06.1993 № 3352-XII та Кримінально-виконавчим кодексом України.

Згідно із частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов, з урахуванням клопотання про уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати постанови про накладення стягнення на ОСОБА_1 , прийняті Державною установою «Мелітопольська установа виконання покарань № 144», а саме: від 13.11.2017, 27.11.2017, 04.12.2017, 12.12.2017, 21.12.2017, 27.12.2017 та 27.12.2017; від 20.11.2017; від 12.12.2017, 26.12.2017, 02.01.2018, 09.01.2018, 22.01.2018; від 06.11.2017.

3. У іншій частині позову відмовити.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення складено 04.12.2020.

Суддя К.С. Пащенко