Справа № 320/6326/20
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2020 року 320/6326/20

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Балаклицького А.І.,

при секретарі судового засідання Трегуб А.Г.,

за участю:

представника позивача Павловського Б.М.

представника відповідача Карпюк І.С, Шевченко Е.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій,

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 16.03.2020 №, №, № та №;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 16.03.2020 №Ф-;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Київській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 16.03.2020 №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки контролюючим органом безпідставно зменшено витрати позивача та завищено дохід за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, і як наслідок безпідставно збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачують фізичні особи за результатами річного декларування.

Позивач стверджує, що викладені в акті перевірки факти взагалі не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського обліку або на будь-яких інших документах, тому відповідачем висновки зроблені без належної оцінки та дослідження зібраної за результатами перевірки інформації та на підставі суб`єктивних припущень, що, як наслідок, вказує на недоведеність встановлених перевіркою порушень.

Щодо тверджень відповідача про віднесення позивачем до графи 7 розділу 1 "Інші витрати" податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2017 та 2018 роки суми витрат в розмірі 1494000,00 грн. за послуги з ремонту та будівництва, надані ФОП ОСОБА_2 згідно актів виконаних робіт, які були отримані ФОП ОСОБА_1 , які не сплачені, позивач зазначає, що вищевказане твердження спростовується тим, що ремонтно-будівельні роботи проводились в приміщеннях, в яких позивач здійснює виробництво м`яса та м`ясних продуктів (основний вид діяльності), тобто зазначені роботи прямо пов`язані із господарською діяльністю, тому позивач правомірно відніс вартість робіт у сумі 1494000,00 грн. до складу витрат.

Щодо тверджень податкового органу стосовно того, що позивачем в порушення п.177.4 ст. 177 ПК України віднесено до складу валових витрат суми витрат понесених на придбання товарно-матеріальних цінностей без отримання доходів за 2017 рік в розмірі 24902079,20 грн. без ПДВ, за 2018 рік в розмірі 20135691,42 грн. без ПДВ, а саме : свиней, дохід від реалізації яких не отримано, позивач зазначає, що у перевіряємому періоді при декларуванні доходів та витрат позивачем застосовувався касовий метод, при якому датою формування оподатковуваного доходу є дата фактичного надходження компенсації за відвантажені товари, виконані роботи (надані послуги). Водночас витрати, безпосередньо пов`язані з такими доходами, підприємець може відобразити тільки після: 1) оплати таких витрат; 2) надходження грошових коштів або отримання компенсації в натуральній формі від покупця, тобто, для визнання витрат повинні відбутися обидві ці події. Факт виконання договірних зобов`язань та дата надходження коштів від покупців позивача підтверджується банківськими виписками по особовому рахунку, реєстрами податкових накладних, тобто первинні документи свідчать про те, що позивач здійснював витрати на придбання ТМЦ для використання у провадженні своєї господарської діяльності, a тому вказані господарські операції відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності платника податку при здійсненні вказаних операцій

Щодо тверджень податкового органу, що ФОП ОСОБА_1 занижено зобов`язання з податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 9758368,00 грн., та завищено від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду в сумі 296175,00 грн. за рахунок включення до складу податкового кредиту сум сплачених за придбані товари, які використовуються в операціях, що не є господарською діяльністю, позивач зазначає, що придбані ТМЦ за номенклатурою: "свинина", "коні", "консерви", прямо пов`язані із господарською діяльністю платника податку, а саме: виготовленням м`яса.

Докази придбання вказаних ТМЦ підтверджено наданими до перевірки первинними документами: реєстрами податкових накладних, даними залишків за 2017-2018 роки.

Крім того, позивач звертає увагу суду на той факт, що з Акта перевірки №116/10-36-33-04/ НОМЕР_1 від 10.02.2020 взагалі неможливо встановити, яким чином особи, які проводили перевірку, вирахували вищезазначену суму розбіжностей та на підставі яких даних вони робили подібні розрахунки, оскільки належні розрахунки в Акті відсутні, як і посилання на конкретні документи при дослідженні яких податковий орган дійшов таких висновків.

Також позивач зазначає, що Акт перевірки №№116/10-36-33-04/ НОМЕР_1 від 10.02.2020 та розрахунок до акту перевірки містять численні розбіжності та недоліки в сумах, у зв`язку з чим не можуть бути належними та допустимі доказами.

Позивач вважає висновок податкового органу про заниження суми чистого доходу необґрунтованим, у зв`язку з чим відсутня і заборгованість зі сплати податку на додану вартість, військового збору та єдиного соціального внеску, які нараховані відповідачем на тих самих необґрунтованих підставах або виходячи з суми донарахованого чистого доходу.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що прийняті відповідачем 16.03.2020 податкові повідомлення-рішення № про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фіз. осіб на суму 125551817,47 грн., № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 14637552 грн., № про застосування штрафних санкцій з податку на додану вартість на суму 270285 грн., № про збільшення грошового зобов`язання з військового збору на суму 1045984,80 грн., вимога про сплату боргу (недоїмки) від 16.03.2020 №Ф- на суму 215745,14 грн. та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 16.03.2020 на суму 51828,68 грн. винесено з порушенням вимог чинного законодавства.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що контролюючим органом правомірно винесені оскаржувані рішення з огляду на встановлення під час перевірки позивача, за наслідками якої прийнято спірні рішення, завищення витрат, а саме: віднесено до графи 7 розділу 1 "Інші витрати" податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2017 та 2018 роки суму витрат в розмірі 1494000,00 грн. за послуги з ремонту та будівництва, які не сплачені.

Відповідач вказує, що за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 позивачем завищено витрати, пов`язані із здійсненням підприємницької діяльності, на загальну суму 46488212,85 грн. без ПДВ, в тому числі за 2017 рік в сумі 25378797,55 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 21109415,30 грн. без ПДВ, як наслідок занижено суми чистого доходу на загальну суму 46488212,85 грн. без ПДВ, в тому числі за 2017 рік в сумі 25378797,55 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 21109415,30 грн. без ПДВ, чим порушено п. 167.1 ст. 167, п.177.2 ст. 177 Податкового кодексу України. Також, позивачем занижено зобов`язання з податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 9758368,00 грн., та завищено від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду в сумі 296175,00 грн. за рахунок включення до складу податкового кредиту сум, сплачених за придбані товари, які використовуються в операціях, що не є господарською діяльністю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.07.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання на 14.08.2020.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.08.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.08.2020.

Протокольною ухвалою суду від 25.08.2020 оголошено перерву до 02.09.2020.

02 вересня 2020 року представником позивача подано до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Представник відповідача при вирішенні даного питання поклався на розсуд суду. У зв`язку з чим, суд на підставі ч. 3 ст.194, ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України вирішив здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 суд вийшов із письмового провадження та призначив судове засідання на 30.09.2020.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.09.2020 виправлено описку в ухвалі Київського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 в адміністративній справі №360/6326/20.

Протокольною ухвалою суду від 30.09.2020 відкладено судове засідання на 05.10.2020 у зв`язку з визнанням обов`язкової явки позивача у судове засідання.

Судове засідання, призначене на 05.10.2020, знято з розгляду у зв`язку з розглядом виборчої справи. Наступне засідання призначене на 12.10.2020.

Протокольною ухвалою суду від 12.10.2020 оголошено перерву до 19.10.2020.

У судових засіданнях позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

Представники відповідача у судових засіданнях проти позову заперечували, просили суд відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 19.10.2020 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представників відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 29 липня 2004 року зареєстрований Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради Київської області як фізична особа-підприємець, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 0000223, про що свідчить копія свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00.

Позивач з 02.04.2007 зареєстрований платником податку на додану вартість із індивідуальним податковим номером .

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами діяльності ФОП ОСОБА_1 є: 01.62 Допоміжна діяльність у тваринництві (основний); 46.32 Оптова торгівля м`ясом і м`ясними продуктами; 47.22 Роздрібна торгівля м`ясом і м`ясними продуктами в спеціалізованих магазинах; 10.11 Виробництво м`яса; 10.13 Виробництво м`ясних продуктів.

У період з 14.01.2020 по 03.02.2020 відповідно до п. 77.1 ст. 77 Податкового кодексу України та на підставі наказу від 03.01.2020 №2 посадовими особами Головного управлінням ДПС у Київській області проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за період діяльності з 01.01.2017 по 31.12.2018.

Результати перевірки оформлені актом про результати документальної планової виїзної перевірки від 10.02.2020 №116/10-36-33-04/ НОМЕР_1 (далі - акт перевірки).

Перевіркою встановлено порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог податкового законодавства, а саме:

- п.п.8, п.п.9 п. 6 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2003 №481, та п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України в частині не відображення реквізитів документів, що підтверджують понесені витрати, які зазначаються в графі 5;

- п. 167.1 ст. 167, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України в частині заниження чистого оподаткованого доходу всього в сумі 46488212,85 грн. без ПДВ, в т.ч.: за 2017 рік в сумі 25378797,55 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 21109415,30 грн. без ПДВ, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, що підлягає сплаті до бюджету, на суму 8367878,31 грн., в т.ч.: за 2017 рік в сумі 4568183,56 грн. та за 2018 рік в сумі 3799694,75 грн.;

- п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності на суму 697323,20 грн., в т.ч. за 2017 рік в сумі 380681,97 грн. та за 2018 рік в сумі 316641,23 грн.;

- п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", що призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок в сумі 215745,14 грн., в т.ч. за 2017 рік в сумі 86796,54 грн. та за 2018 рік в сумі 128948,60 грн.;

- п. 187.1 ст. 187 п. 198.1, п. 198.5, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, в сумі 9758368,00 грн. та завищення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду в сумі 296175,00 грн.

Не погоджуючись з висновками Акта перевірки, позивачем 25.02.2020 подано заперечення на акт перевірки, проте відповідачем дані заперечення не були враховані.

На підставі висновків акта перевірки Головним управлінням ДПС у Київській області прийняті наступні рішення, а саме:

- податкове повідомлення-рішення від 16.03.2020 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, на загальну суму 12551817,14 грн., в тому числі за податковими зобов`язаннями на суму 8367878,31 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 4183939,16 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 16.03.2020 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 14637552,00 грн., в тому числі за податковими зобов`язаннями на суму 9758368,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 4879184,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 16.03.2020 №, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, на загальну суму 270285,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 16.03.2020 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, на загальну суму 1045984,80 грн., в тому числі за податковими зобов`язаннями на суму 697323,20 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 348661,60 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.03.2020 №Ф-, яка містить вимогу сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 215745,14 грн.

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 16.03.2020 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 51828,68 грн.

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, вимогою та рішенням, ФОП ОСОБА_1 оскаржив їх до ДПС України. Рішеннями від 30.04.2020 та від 19.05.2020 скарги позивача залишено без задоволення, а рішення без змін.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями та висновками, які містяться в Акті перевірки, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, визначено у статті 177 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 177.1 статті 177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб-підприємців отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 177.10 статті 177 Податкового кодексу України передбачено, що фізичні особи-підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Згідно п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Підпунктом 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця:

- витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою-підприємцем;

- витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

- витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;

- документально не підтверджені витрати.

При цьому, підпунктом 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України визначено, що зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають:

- витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів;

- витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на:

- проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів;

- ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення:

- земельні ділянки;

- об`єкти житлової нерухомості;

- легкові та вантажні автомобілі.

Пунктом 16-1підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення Податкового кодексу України визначено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, починаючи з 01.01.2015, встановлено військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу (загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід фізичної особи).

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначену згідно з розділом V даного Кодексу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 даного Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 даного Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 вказаного Кодексу визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

В пункті 198.6 статті 198 Податкового кодексу України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб є чистий оподатковуваний дохід.

Чистий оподатковуваний дохід визначається як різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними із проведенням господарської діяльності такої фізичної особи-підприємця.

Згідно п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п. 177.2. ст. 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Податковим кодексом України, що набрав чинності 01.01.2011, у пункті 177.10 статті 177 було закріплено обов`язок фізичних осіб-підприємців вести книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Отже, оцінюючи висновки контролюючого органу про заниження позивачем загального оподатковуваного доходу на суму 46488212,85 грн. без ПДВ, в тому числі за 2017 рік в сумі 25378797,55 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 21109415,30 грн. без ПДВ, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивачем надані податковому органу в повному обсязі належним чином оформленні первинні документи, які підтверджують реальність здійснення господарських операцій та відображення їх в податковому та бухгалтерському обліку позивача в перевіряємому періоді.

Відповідачем не наведено будь-яких інших доводів та не надано жодних доказів, які б ставили під сумнів реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Акт перевірки, у свою чергу, не містить посилань на будь-які первинні, платіжні чи розрахункові документи, які б свідчили, що в охоплений перевіркою період позивачем були отримані доходи не підтвердженні первинними документами.

Зі змісту акта перевірки слідує, що фахівці контролюючого органу, визначаючи розмір загального оподатковуваного доходу, не перевіряли платіжних та розрахункових документів, на підставі яких позивачем сформовані задекларовані показники чистого оподатковуваного доходу.

Натомість, контролюючий орган вдався до самостійного визначення умовного числового значення загального оподатковуваного доходу, який мав би отримати позивач, взявши за основу такого розрахунку визначені на власний розсуд суми не пояснивши жодним чином з чого вони складаються і чому не сходяться суми зазначені в Акті перевірки при їх додаванні.

Таким чином, розмір загального оподатковуваного доходу за 2017-2018 роки контролюючий орган визначив не шляхом перевірки банківських, платіжних та інших документів, що містять відомості про обсяги коштів, одержаних позивачем, а шляхом наведення незрозумілих цифр в Акті перевірки, які навіть не сходяться при їх додаванні .

Тобто, визначений контролюючим органом показник загального оподатковуваного доходу ґрунтується лише на припущеннях, не підтвердженних посиланням на первинні документи.

Порядком оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 14.03.2013 №395, визначено, що акт документальної перевірки - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства.

Пункт 1.5 Порядку визначає, що акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства.

Згідно з пунктом 1.7 Порядку, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою, з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в обліку та підтверджують наявність зазначених фактів.

Розділом ІІ Порядку встановлено, що у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно:

- чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень;

- зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку, та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;

У висновку акта документальної перевірки зазначається, зокрема, узагальнений опис виявлених перевіркою порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, з посиланням на підпункти, пункти, статті законодавчих актів або загальний висновок щодо відсутності таких порушень.

Посилань на об`єктивні факти, підтверджені первинними або іншими документами, що свідчили б про не підтвердження витрат первинними документами, в Акті перевірки відсутні.

А тому визначення контролюючим органом податкових зобов`язань виключно на підставі припущень ревізору не підтверджених належними розрахунками з посиланням на первинні документи, не ґрунтується на вимогах закону.

З урахуванням викладеного, висновок контролюючого органу про порушення позивачем пункту 167.1 статті 167, пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України є необґрунтованим.

Твердження відповідача про віднесення позивачем до графи 7 розділу 1 "Інші витрати" податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2017 та 2018 роки суми витрат в розмірі 1494000,00 грн. за послуги з ремонту та будівництва, надані ФОП ОСОБА_2 згідно актів виконаних робіт, які були отримані ФОП ОСОБА_1 , які не сплачені, спростовується тим, що витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому, податкове законодавство не встановлює переліку первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим, відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників. Платник податків набуває право на одержання доходів, якщо цей дохід підлягає безумовній виплаті платнику податку або якщо він виконав усі свої обов`язки за угодою. Якщо платник податку виконує роботу, надає послугу, то право на одержання доходів визнається набутим у момент закінчення або завершення виконання ним робіт або надання послуг, передбачених угодою, що підтверджується відповідними документами.

Отже, моментом одержання доходу визнається момент, коли виконуються всі такі умови: платник податку набув право на одержання цього доходу; величину доходу можна визначити з достатньою точністю. Формування суб`єктами господарювання показників податкової звітності, зокрема доходу за відповідний звітний період, здійснюється з урахуванням документально підтверджених витрат, пов`язаних з їхньою господарською діяльністю.

Враховуючи, що ремонтно-будівельні роботи проводились в приміщеннях, в яких позивач здійснює виробництво м`яса та м`ясних продуктів (основний вид діяльності), тобто зазначені роботи прямо пов`язані із господарською діяльністю, тому позивач правомірно відніс вартість робіт у сумі 1494000,00 грн. до складу витрат.

Твердження податкового органу стосовно того, що позивачем в порушення п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України віднесено до складу валових витрат суми витрат понесених на придбання товарно-матеріальних цінностей без отримання доходів за 2017 рік в розмірі 24902079,20 грн. без ПДВ та за 2018 рік в розмірі 20135691,42 грн. без ПДВ, а саме: свиней, дохід від реалізації яких не отримано, спростовується тим, що у перевіряємому періоді при декларуванні доходів та витрат позивачем застосовувався касовий метод, при якому датою формування оподатковуваного доходу є дата фактичного надходження компенсації за відвантажені товари, виконані роботи (надані послуги).

Водночас витрати, безпосередньо пов`язані з такими доходами, підприємець може відобразити тільки після: 1) оплати таких витрат; 2) надходження грошових коштів або отримання компенсації в натуральній формі від покупця. Тобто, для визнання витрат повинні відбутися обидві ці події.

Факт виконання договірних зобов`язань та дата надходження коштів від покупців позивача підтверджується банківськими виписками по особовому рахунку, реєстрами податкових накладних на придбання та реалізацію товарів у 2017-2018 роках, що містяться в матеріалах справи.

Вищевказані первинні документи свідчать про те, що позивач здійснював витрати на придбання ТМЦ для використання у провадженні своєї господарської діяльності, a тому вказані господарські операції відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності платника податку при здійсненні вказаних операцій. При цьому доказів на підтвердження зворотного в акті перевірки не зазначено.

Водночас, відповідно до положень Податкового кодексу України не залежно від відсутності передбаченого порядку та обов`язку ведення залишків товарних запасів, фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування має право віднести до витрат звітного року, безпосередньо пов`язані з придбанням товарів (робіт, послуг) витрати, які понесені в попередньому році, але пов`язані з отриманням доходу звітного року (періоду).

Згідно п.п.17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Податкового кодексу України платник податку має право обирати самостійно, якщо інше не встановлено цим Кодексом, метод ведення обліку доходів і витрат.

Отже, при розрахунку чистого доходу фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування, понесені витрати на придбання товару, враховуються виключно в тому періоді, в періоду в якому відбувається отримання доходу від їх реалізації. При цьому порядок визначення оподатковуваного доходу та заповнення податкових декларацій не передбачає визначення окремого оподатковуваного доходу та нарахування податку по кожній проданій одиниці товару.

За таких обставин, контролюючим органом безпідставно зменшено витрати позивача та завищено дохід за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, і як наслідок безпідставно збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачують фізичні особи за результатами річного декларування.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення від 16.03.2020 № про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 125551817,47 грн. є протиправним та підлягає скасуванню.

Твердження податкового органу, що ФОП ОСОБА_1 занижено зобов`язання з податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 9758368,00 грн. та завищено від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду в сумі 296175,00 грн. за рахунок включення до складу податкового кредиту сум сплачених за придбані товари, які використовуються в операціях, що не є господарською діяльністю, спростовуються тим, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності, який має бути підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Придбані позивачем ТМЦ за номенклатурою: "свинина", "коні", "консерви", прямо пов`язані із господарською діяльністю платника податку, а саме: виготовленням м`яса.

Докази придбання вказаних ТМЦ підтверджено наданими позивачем до перевірки первинними документами та наявними у матеріалах справи виписками з банківських рахунків, реєстрами податкових накладних на придбання та реалізацію товарів за 2017-2018 роки та даними про залишки ТМЦ.

У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

При цьому слід зазначити, що підчас проведення перевірки нестачі ТМЦ у позивача не виявлено.

Крім того, позивачем перевіряючому в ході перевірки та до заперечень до акта перевірки надавались дані щодо залишків ТМЦ, а саме: станом на 31.12.2016 на суму 3723383,00 грн.; станом на 31.12.2017 на суму 2735173,00 грн.; станом на 31.12.2018 на суму 4432378,00 грн.

Проте, відповідачем надані дані про залишки не були враховані. При цьому наявність чи відсутність залишків ТМЦ не призводить до обов`язку нарахування податку на додану вартість на вартість зазначених залишків.

Таким чином, з врахуванням встановлених обставин щодо відсутності порушень позивача в частині заниження доходів за 2017-2018 роки, висновки контролюючого органу в частині заниження ПДВ та завищення суми від`ємного значення ПДВ є також протиправними.

Відтак, податкове повідомлення-рішення від 16.03.2020 № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 14637552 грн. та податкове повідомлення-рішення від 16.03.2020 № про зменшення суми від`ємного значення податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, на загальну суму 270285,00 грн. є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо висновків відповідача про заниження позивачем єдиного соціального внеску, суд звертає увагу на наступне.

Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

В даному випадку, позивачем нараховувався ЄСВ у розмірі 22% визначеної бази нарахування єдиного внеску. Тобто, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Отже, підставою для прийняття оскаржуваних вимоги та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску слугували твердження контролюючого органу про заниження позивачем чистого доходу за 2017-2018 роки.

Враховуючи спростування завищення задекларованих витрат і як наслідок збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу за 2017-2018 роки, є неправомірним донарахування позивачеві суми єдиного соціального внеску, що є підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваної вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій.

Щодо висновків Акта перевірки про порушення позивачем пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України, в результаті чого занижено військовий збір на суму 1045984,80 грн., суд зазначає наступне.

Об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 Податкового кодексу України, тобто загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід фізичної особи.

Оскільки матеріалами справи спростовується висновок контролюючого органу про заниження позивачем загального оподатковуваного доходу за 2017-2018 роки на суму 46488212,85 грн., доводи контролюючого орган про заниження позивачем військового збору є безпідставними.

За таких обставин, податкове повідомлення-рішення від 16.03.2020 № про збільшення грошового зобов`язання з військового збору на суму 1045984,80 грн. є протиправним і підлягає скасуванню.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" визначив, що справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятих ним рішень, не довів обґрунтованість висновків акту перевірки, суд вважає, що відсутні підстави стверджувати про порушення позивачем вимог податкового законодавства.

При цьому, суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду даної справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 10510,00 грн., що підтверджується квитанцією від 20.07.2020 №5368731. Доказів понесення інших витрат суду не надано.

Таким чином, судові витрати щодо сплати судового збору підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДПС у Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 16.03.2020 №, №, № та №.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 16.03.2020 №Ф-.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Київській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 16.03.2020 №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 10 510 (десять тисяч п`ятсот десять) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Балаклицький А. І.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 29 жовтня 2020 р.