Справа № 263/6007/20
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року справа №263/6007/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Гаврищук Т.Г., Геращенка І.В., секретаря судового засідання Ашумова Т.Е., за участю позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2020 р. у справі № 263/6007/20 (головуючий І інстанції Васильченко О.Г.) за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач), в якому просив: скасувати постанову серії ЕАМ№2509296 від 09 травня 2020 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП, провадження по справі закрити.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено, а саме суд: відмовив в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення без розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, скасував постанову від 09.05.2020 року серії ЕАМ№2509296 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП, та накладення адміністративного стягнення у розмірі 340 гривень, провадження по справі закрив.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду яке на думку скаржника прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд безпідставно не взяв до уваги та розглянув клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскілки позовна заява не відповідала вимогам ст.160-161 КАС України. Судом розглянуто справу з порушенням ст. 194, 205 КАС України та розглянуто справу за відсутності відповідача, який подав клопотання про перенесення розгляду справи. Обставини порушення позивачем вимог п.31.4.3 ПДР України підтверджується наявним відеозаписом.

Позивач в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення та перенесення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із запровадженим карантином. Колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки явка позивача не визнавалась обов`язковою, враховуючи особливості розгляду справи, позивач не позбавлений права залучити іншого представника, а суд не бачить перешкод для розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Постановою від 09.05.2020 серії ЕАМ №2509296 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн. за те, що він 09.05.2020 року о 22-14 год. керував ТЗ по пр. Мира, 36 в м. Маріуполі з несправною фарою в режимі ближнього світла фар в темну пору доби, чим порушив п.31.4.3.в ПДР України.

Відповідно до копії паспорту на ім`я позивача, останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали адміністративної справи не містять належних доказів для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стосовно доводів позивача про скасування постанови з підстав відсутності факту та доказів вчинення позивачем правопорушення, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 121 КУпАП встановлено, що керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР ).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Положеннями пунктів 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Пунктом 2.3 ПДР України передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний зокрема: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Положеннями «в» пп. 31.4.3 п. 31.4 ПДР України, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: зовнішні світлові прилади: не горить лампа лівої фари в режимі ближнього світла.

Отже, з метою забезпечення безпеки дорожнього руху під час зустрічного роз`їзду транспортних засобів даним пунктом Правил забороняється експлуатація транспортних засобів, у яких не горить лампа лівої фари в режимі ближнього світла.

За положенням п. 31.5 ПДР України, у разі виникнення в дорозі несправностей, зазначених у пункті 31.4 цих Правил, водій повинен вжити заходів для їх усунення, а якщо це зробити неможливо - рухатися якомога коротшим шляхом до місця стоянки або ремонту, дотримуючись запобіжних заходів з виконанням вимог пунктів 9.9 і 9.11 цих Правил.

У разі виникнення в дорозі несправностей, зазначених у пункті 31.4.7 ("ї"; "д" - у складі автопоїзда) подальший рух заборонено до їх усунення. Водій несправного транспортного засобу повинен вжити заходів для того, щоб прибрати його за межі проїзної частини дороги.

Отже, у разі виявлення несправностей, перелічених у цьому пункті Правил дорожнього руху, експлуатація транспортного засобу забороняється. У разі виявлення їх під час руху водій зобов`язаний негайно їх усунути, а якщо це зробити неможливо, водій може продовжити рух з дотриманням безпечної швидкості до найближчого місця ремонту або стоянки (якщо такий рух не заборонений Правилами), попередньо увімкнувши аварійну світлову сигналізацію, а якщо вона несправна або не працює, то позначивши свій транспортний засіб знаком аварійної зупинки.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог ст. 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При накладенні стягнення необхідно враховувати характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність (ч.2 ст. 33 КУпАП).

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Згідно частини 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Суд зазначає, що в силу приписів статті 77 КАС України у справах за позовом фізичної особи щодо оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доказування правомірності своїх дій у разі, якщо останній заперечує проти позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому такі кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для задоволення позовних вимог стало не подання відповідачем до суду жодних доказів порушення позивачем Правил дорожнього руху України, а саме відзиву на позов, відеозапису фіксації вказаного у постанові порушення.

Зазначені обставини неподання до суду доказів порушення позивачем ПДР України відповідачем в апеляційній скарзі не спростовуються.

Отже, суд правомірно дійшов до висновку, що постанова по справі про адміністративне правопорушення від 09.05.2020 року серії ЕАМ №2509296 підлягає скасуванню з підстав відсутності в матеріалах справи даних, які спростовують заперечення позивача щодо відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КУпАП.

Щодо наданого відповідачем до суду апеляційної інстанції відеозапису, як доказу порушення позивачем ПДР України, суд зазначає наступне.

За частиною 4 статті 296 КАС України, якщо в апеляційній скарзі наводяться нові докази, які не були надані суду першої інстанції, то у ній зазначається причина, з якої ці докази не були надані.

Відповідно до частини 4 статті 308 КАС України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести скаржник).

Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Суд зазначає, що відповідач, який був належним чином повідомлений про дату, місце та час проведення судового засідання до суду не прибув та не надав суду першої інстанції достатніх та належних доказів підтвердження правомірності прийняття оскаржуваної постанови та взагалі будь-яких доказів скоєння позивачем правопорушення, які стали підставою для прийняття рішення про його притягнення до відповідальності.

Матеріали справи свідчать, що апелянт відповідного клопотання не заявляє та доказів неможливості подання відеозапису до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не надає.

Оскільки скаржник не обґрунтував поважність причин неподання такого доказу до суду першої інстанції, тому суд апеляційної інстанцій у відповідності до ст.308 КАС України, не має права досліджувати нові докази.

Отже, за відсутності доказів неможливо встановити наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов до висновку, що відповідачем не доведено скоєння позивачем адміністративного правопорушення передбаченого частиною 1 статті 121 КУпАП.

За таких обставин, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо посилання апелянта на те, що суд безпідставно не взяв до уваги та розглянув клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскілки позовна заява не відповідала вимогам ст.160-161 КАС України, а саме позивачем не сплачено судовий збір та не надано доказів реєстрації у Центральному районі м.Маріуполя, що унеможливлює встановлення підсудності справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом вказане клопотання було розглянуто, несплата судового збору не позбавляє суд можливості його стягнення при вирішення справи по суті, матеріали справи містять копію паспорту позивача, який підтверджує реєстрацію позивача в Центральному районі м.Маріуполя. Крім того, невідповідність позовної заяви вимогам ст.160-161 КАС України не є підставою для залишення її без розгляду.

Щодо посилання апелянта на розгляд справу з порушенням ст. 194, 205 КАС України, а саме за відсутності відповідача, який подав клопотання про перенесення розгляду справи, суд зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, відповідачем до вказаного клопотання не було надано жодних доказів в підтвердження обставин викладених в ньому. Крім того, відповідач не враховує особливостей розгляду справи визначених ст. 286 КАС України.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене, перевіривши доводи, викладені скаржником в скарзі, суд не вбачає обставин, які б давали підстави ставити під сумнів правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2020 р. у справі № 263/6007/20 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2020 р. у справі № 263/6007/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повне судове рішення проголошено та підписано 09 грудня 2020 року

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.В. Геращенко

Т.Г Гаврищук