Справа № 826/16053/16
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2020-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Земляної Г.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будекосервіс» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будекосервіс» до Київської міської ради про визнання нечинним пункту 36 рішення №573/5385 від 30 грудня 2010 року «Про бюджет міста Києва на 2011 рік», -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будекосервіс» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, в якому просило суд визнати нечинним пункт 36 рішення №573/5385 від 30 грудня 2010 року «Про бюджет міста Києва на 2011 рік» в частині затвердження наступної частини Порядку визначення розмірів пайової участі (внесків) забудовників (інвесторів) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва: «У разі прострочення термінів сплати:

- забудовник (інвестор) несе відповідальність згідно з умовами договору, укладеним між містом (Управлінням) та забудовником (інвестором);

- розмір несплаченої частки пайового внеску забудовника (інвестора) коригується відповідно до умов договору на величину штрафів, пені тощо та індекс інфляції від дати його розрахунку».

Позов обгрунтовано тим, що між позивачем та відповідачем на підставі Порядку визначення розмірів пайової участі (внесків) забудовників (інвесторів) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва, затвердженого пунктом 36 рішення Київської міської ради від 30 грудня 2010 року №573/5385 «Про бюджет міста Києва на 2011 рік», укладено договір №86 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва від 07 квітня 2016 року. Проте, зазначений нормативно-правовий акт, як регуляторний, на думку позивача, є незаконним, оскільки проект акту не було оприлюднено у встановленому порядку, а також він прийнятий за відсутності аналізу регуляторного впливу.

Крім того, позивач стверджує, що норми абзацу 3 пункту 4.10 Порядку не відповідають положенням статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки індекс інфляції перетворено у коефіцієнт, за використання якого встановлюється сума пайового внеску в залежності від дати її сплати стосовно дати розрахунку пайового внеску.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року в задоволенні даного адміністративного позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що обставини, на які посилається позивач в адміністративному позові, зокрема, щодо відсутності аналізу регуляторного впливу та попереднього опублікування проекту оскаржуваного рішення у засобах масової інформації, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Зокрема, скаржником зазначено, що Порядок визначення розмірів пайової участі (внесків) забудовників (інвесторів) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва є регуляторниа актом в розумінні статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». В порушення норм статті 36 цього Закону рішення Київської міської ради від 30 грудня 2010 року №573/5385 «Про бюджет міста Києва на 2011 рік» в частині п.36, яким затверджено Порядок визначення розмірів пайової участі (внесків) забудовників (інвесторів) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва, був прийнятий відповідачем як звичайний (нерегуляторний) нормативний акт.

Оскільки сторони до суду не з`явилися, справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 статті 229 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правове регулювання господарських відносин між органами влади та суб`єктами господарювання у відповідній галузі шляхом встановлення певних правових норм визначаються Законами України «Про планування і забудову територій», «Про регулювання містобудівної діяльності» та іншими законами та нормативно-правовими актами.

Відповідно до повноважень, визначених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Київською міською радою прийнято рішення №573/5385 від 30 грудня 2010 року «Про бюджет міста Києва», пунктом 36 якого затверджено Порядок визначення розмірів пайової участі (внесків) забудовників (інвесторів) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва.

Відповідач стверджує, що зазначений нормативно-правовий акт не є таким, що здійснює правове регулювання господарських відносин між регуляторними органами або іншими органами влади та суб`єктами господарювання, оскільки не встановлює, не змінює, не скасовує норми права у відповідних галузях, а лише встановлює конкретні розмірі певних внесків до місцевого бюджету.

Так, стаття 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (в редакції, чинній на час прийняття рішення КМР) визначає поняття регуляторний акт, як такий, що прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання.

Отже, регуляторними актами є ті нормативно-правові, акти які регулюють відносини в сфері господарювання та поширюється на відповідних суб`єктів господарювання.

При цьому, відповідно до статті 4 Господарського України не є предметом регулювання цього Кодексу та відповідно не відносяться до сфери господарських фінансові відносини за участі суб`єктів господарювання, що виникають у процесі формування та контролю виконання бюджетів усіх рівнів, а також адміністративні та інші відносини управління за участі суб`єктів господарювання, в яких орган державної влади або місцевого самоврядування не є суб`єктом, наділеним господарською компетенцією, і безпосередньо не здійснює організаційно-господарських повноважень щодо суб`єкта господарювання.

Відповідно до положень статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до зазначеного Закону.

Відповідно до статті 1 Бюджетного кодексу України (тут та далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, а також питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства.

Стаття 4 Бюджетного кодексу України визначає, що склад законодавства складається зі) Конституції України; 2) цього Кодексу; 3) закону про Державний бюджет України; 4) інших законів, що регулюють бюджетні відносини, передбачених статтею 1 цього Кодексу; 5) нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, прийнятих на підставі і на виконання цього Кодексу та інших законів України, передбачених пунктами 3 та 4 цієї частини статті; 6) нормативно-правових актів органів виконавчої влади, прийнятих на підставі і на виконання цього Кодексу, інших законів України та нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України передбачених пунктами 3, 4 та 5 цієї частини статті; 7) рішень про місцевий бюджет; 8) рішень органів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, прийнятих відповідно до цього Кодексу, нормативно-правових актів, передбачених пунктами 3, 4, 5, 6 і 7 цієї частини статті.

Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу.

Стаття 28 Бюджетного кодексу України передбачає, що Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування забезпечують публікацію інформації про місцеві бюджети, в тому числі рішень про місцевий бюджет та квартальних звітів про їх виконання. Рішення про місцевий бюджет має бути оприлюднене не пізніше ніж через десять днів з дня його прийняття у газетах, визначених Верховною Радою Автономної Республіки Крим,- відповідними місцевими радами.

Інформація про виконання Державного бюджету України та місцевих бюджетів (крім бюджетів сіл і селищ) підлягає обов`язковій публікації не пізніше 1 березня року, що настає за роком звіту.

Порядок складання місцевих бюджетів визначено статтею 76 Бюджетного кодексу України, відповідно до якої Проект рішення про місцевий бюджет перед його розглядом на сесії Верховної Ради Автономної Республіки Крим, відповідної місцевої ради схвалюється Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевою державною адміністрацією чи виконавчим органом відповідної місцевої ради. Разом з ним подаються:

1) пояснювальна записка до проекту рішення;

2) прогноз місцевого бюджету на наступні за плановим два бюджетні періоди, підготовлений відповідно до статті 21 цього Кодексу;

3) проект показників зведеного бюджету району, міста з районним поділом, міста, що об`єднує бюджети села, селища, міста районного значення;

4) показники витрат місцевого бюджету, необхідних на наступні бюджетні періоди для завершення інвестиційних програм (проектів), що враховані в бюджеті, за умови якщо реалізація таких програм (проектів) триває більше одного бюджетного періоду;

5) перелік інвестиційних програм (проектів) на плановий бюджетний період та наступні за плановим два бюджетні періоди;

6) інформація про хід виконання відповідного бюджету у поточному бюджетному періоді;

7) пояснення головних розпорядників бюджетних коштів до проекту відповідного бюджету (подаються комісії з питань бюджету Верховної Ради Автономної Республіки Крим, відповідної місцевої ради);

8) інші матеріали, обсяг і форму яких визначає Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцева державна адміністрація або виконавчий орган відповідної місцевої ради.

Крім того, згідно статті 77 Бюджетного кодексу України, бюджет Автономної Республіки Крим, обласні і районні бюджети, міські (міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення) бюджети, інші бюджети місцевого самоврядування, для яких у державному бюджеті визначаються міжбюджетні трансферти, на наступний бюджетний період затверджуються рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, відповідної місцевої ради не пізніше ніж у двотижневий строк з дня офіційного опублікування закону про Державний бюджет України.

Таким чином, положення Закону України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності» не входить до системи бюджетного законодавства України та не поширює свою дію на порядок прийняття і затвердження місцевих бюджетів.

Натомість рішення про затвердження міського бюджету на 2011 рік прийнято з дотриманням визначеного порядку та положень статей 76-77 Бюджетного кодексу України, у тому числі з аналізом наявності/відсутності регуляторного впливу.

Іншого суду не доведено, достатніх та переконливих доказів зворотного упродовж розгляду справи не надано.

Крім того, процес формування, наповнення та зміст проекту рішення про місцевий бюджет, встановлено статтями 75-76 Бюджетного кодексу України, відповідно до яких рішення може містити додаткові положення, які являють собою єдиний нормативно-правовий акт та впливають на процес виконання відповідного бюджету. Місцеві податки та збори, орендна плата за земельні ділянки та пайова участь (внески) забудовників (інвесторів) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва надходять до міського бюджету м. Києва, і є частиною доходної бази бюджету. Встановлення розмірів орендної плати за земельні ділянки та встановлення нормативів пайової участі (внесків) забудовників (інвесторів) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва та включення зазначених показників до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2011 рік» безпосередньо впливають на формування міського бюджету та розмір надходжень до нього, при цьому, на думку суду, не встановлюють, не змінюють та не скасовують жодні норми права.

Позивач вважає пункт 36 рішення №573/5385 від 30 грудня 2010 року «Про бюджет міста Києва на 2011 рік» в частині затвердження частини Порядку визначення розмірів пайової участі (внесків) забудовників (інвесторів) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва незаконним, оскільки його проект не оприлюднено у встановленому порядку.

Водночас, відповідач, в силу вимог статті 77 Бюджетного кодексу України, зобов`язаний не пізніше ніж у двотижневий строк після офіційного опублікування відповідного закону про Державний бюджет України прийняти міський бюджет, при цьому, відповідно до норм Бюджетного кодексу України процедура прийняття рішення про бюджет міста не потребує попереднього оприлюднення до моменту прийняття відповідного рішення.

Також судом першої інстанції встановлено, що рішення Київської міської ради від 30 грудня 2010 року №573/5385 «Про бюджет міста Києва на 2011 рік» опубліковано в газеті Хрещатик від 13 січня 2011 року №4 (875).

Отже, з вищенаведеного вбачається, що встановлення рішенням Київської міської ради від 30 грудня 2010 року №573/5385 «Про бюджет міста Києва на 2011 рік» нормативів пайової участі (внесків) забудовників (інвесторів) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва не є таким, що здійснює правове регулювання господарських відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, оскільки не встановлює, змінює, не скасовує норми права у відповідних галузях, а лише встановлює розміри певних внесків до місцевого бюджету виключно в межах та на виконання вищезгаданих законодавчих актів.

З огляду на викладене, суд вважає, що оскаржуваний позивачем пункт рішення №573/5385 від 30 грудня 2010 року відповідає законодавству та прийнятий у встановленому порядку, визначеному чинним законодавством.

Відтак, судом першої інстанції вірно зазначено, що обставини, на які посилається позивач в адміністративному позові, зокрема, щодо відсутності аналізу регуляторного впливу та попереднього опублікування проекту оскаржуваного рішення у засобах масової інформації, не знайшли підтвердження під час розгляду справи, у зв`язку з чим підстав для його визнання в оскаржуваній частині незаконним та нечинним з наведених позивачем обґрунтувань, суд не вбачає.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За наведеного, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будекосервіс» - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 08 грудня 2020 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Г.В. Земляна

Є.І. Мєзєнцев