Справа № 127/13638/20
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/13638/20

Головуючий у 1-й інстанції: Шевчук Л.П.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

09 грудня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Курка О. П. Білої Л.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 вересня 2020 року (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора роти №3 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Житомирській області Яременка Богдана Олександровича про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В :

в червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до інспектора роти №3 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Житомирській області Яременка Богдана Олександровича про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що винесена постанова є незаконною, оскільки при її складанні було грубо порушено норми чинного законодавства України та його права. На думку позивача, посадовою особою суб`єкта владних повноважень не було надано позивачу права скористатись правовою допомогою.

Окрім того, вказує, що згідно оскаржуваної постанови, відповідач розглянув справу за адресою: Житомирська область, смт. Гуйва, 27 А/Д Мур Житомир Могилів - Подільськ 187 КМ. Тоді, як місцем знаходження органу, який уповноважений розглядати справу про адміністративне правопорушення є м. Житомир, вул. Покровська, 96.

Крім того, не надано жодних належних та допустимих доказів його вини у вчиненні пред`явленого йому правопорушення.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 вересня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело, на його переконання, до невірного вирішення справи.

07 грудня 020 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. В обґрунтування доводів відповідач зазначає, що судом першої інстанції безпідставно було поновлено строк звернення до суду позивачу. Крім того, вказано, що судом апеляційної інстанції також помилково поновлено позивачу строк на апеляційне оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області.

08 грудня 2020 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. При цьому, до вказаного клопотання не було додано жодного доказу в підтвердження доводів викладених в заяві.

З даного приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що норми ст. 286 КАС України визначають особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності. Так, згідно з ч. 5 ст. 286 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи.

Тобто, вказана норма не передбачає можливості продовження строку розгляду апеляційної скарги для даної категорії справ, навіть за наявності відповідних клопотань про відкладення розгляду справи.

В той же час, будь яких належних та достатніх доказів поважності неможливості прибуття в судове засідання позивача та його представника до суду не надано.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Враховуючи, що розгляд справи призначено у межах десятиденного терміну з моменту надходження справи до суду апеляційної інстанції, а також те, що позивача було належним чином повідомлено про день, час та місце апеляційного розгляду справи, а його явка в судове засідання не визнавалась обов`язковою, то колегія судів приходить до висновку щодо відмови у задоволенні поданої заяви, з врахуванням того, що повідомлені ним причини неявки не визнано судом поважними, а відкладення розгляду справи призведе до порушення вимог ч. 5 ст. 286 КАС України.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час, та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, про що 08.12.2020 року було винесено ухвалу.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти постанову про задоволення адміністративного позову, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, 05.11.2019 року інспектором 1 батальйону 3 роти Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції Яременком Б.О. була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАК № 1709214, відповідно до якої, до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.

Згідно даної постанови, 05.11.2019 об 11:48:39 год водій ОСОБА_1 , в смт. Гуйва Житомирського району Житомирської області на А/Д Житомир - Могилів-Подільський 187км, керуючи автомобілем марки «Mitsubishi Colt», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 82 км/год, при цьому перевищив швидкість руху на 32 км/год, чим порушив п. 12.4 ПДР - порушення швидкісного режиму в населених пунктах (дозволена швидкість руху не більше 50 км/год).

Позивач, не погодившись із даною постановою, звернувся до суду для її скасування.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність оскаржуваної постанови, оскільки наданими відповідачем доказами доведено вчинення позивачем адміністративного правопорушення, за яке останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що однією з підстав для скасування спірної постанови є те, що інспектором роти №3 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Житомирській області Яременком Богданом Олександровичем не було складено протокол про адміністративне правопорушення та те, що спірна постанова винесена не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення.

Однак, колегія суддів з такими твердженнями представника позивача не погоджується, виходячи із слідуючого.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які полягають, зокрема, у порушенні правил дорожнього руху, відповідальність за які передбачена відповідними частинами ст. 122 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до п.4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України №1395 від 07 листопада 2015 року, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Згідно з п.2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року по справі № 5-рп/2015 (надалі - Рішення) визначено, що положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Також, Конституційний Суд у вказаному рішенні звернув увагу на те, що у частинах першій, другій статті 258 Кодексу визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом.

Скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу.

Таким чином, доводи апелянта, що постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності виноситься за місцем знаходження відповідача та питання складання протоколу в цій частині не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, внаслідок чого судова колегія приходить до переконання, що інспектор діяв в даному випадку на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та нормами КУпАП.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з позицією апелянта про те, що спірна постанова є протиправною, оскільки жодними належними та достатніми доказами не підтверджено вчинення ОСОБА_1 інкримінованого йому правопорушення.

Спірні правовідносини, регулюються Конституцією України, Законом України 3353-XII від 30.06.1993 "Про дорожній рух", Кодексом про адміністративні правопорушення України (далі КУпАП) та Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі ПДР України).

Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Статтею 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII вказано, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР) зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно п. 12.4 ПДР, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Таким чином, висновки про наявність чи відсутність в діях позивача, адміністративного правопорушення мають бути зроблені на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності доказування свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Предметом судового дослідження у спірних правовідносинах є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.

У відповідності до ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.

Відповідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Крім того, даною постановою зазначено - судам слід звернути увагу на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.

Суд першої інстанції відзначив, що в матеріалами справи підтверджено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, з чим не погоджується колегія суддів Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Судова колегія, надаючи оцінку діям відповідача, виходить з того, що правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами.

При цьому Кодексом України про адміністративні правопорушення встановлюється чітка стадійність притягнення особи до відповідальності: виявлення правопорушення, фіксація правопорушення, формування доказової бази (матеріалів справи), розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, після виявлення факту вчинення правопорушення працівник поліції зобов`язаний зібрати належні та допустимі докази такого правопорушення, чого в даному випадку не було дотримано.

У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 КАС України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно оскаржуваної постанови, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку з порушенням ПДР, а саме, за перевищення швидкості в межах населеного пункту.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем до відзиву на позовну заяву додано DVD диск із записами приладу TruCAM, на якому міститься 6 фотознімків та одне відео тривалістю 2 секунди (а.с. 143).

З оглянутого судом апеляційної інстанції відеозапису з вказаного пристрою, який наявний в матеріалах справи на носії CD-диску, слідує, що автомобіль марки «Mitsubishi Colt», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався 05.11.2019 об 11:48:39 год. зі швидкістю 82 км/год.

Тобто, в даному випадку, наданими відповідачем доказами підтверджується лише швидкість, з якою рухався автомобіль позивача на певній ділянці дороги.

Однак, колегія суддів зазначає, що із вказаного відеозапису не можливо встановити місце визначення швидкості руху автомобіля та матеріали справи не містять доказів, що швидкість руху на даній ділянці дороги обмежена до 50 км/год.

Колегія суддів зазначає, що не може бути врахована судом як належний та допустимий доказ вчинення позивачем адміністративного правопорушення додана відповідачем до відзиву фотознімки з лазерного вимірювача швидкості, оскільки фото номерного знаку автомобіля здійснено безвідносно до обставин та місця події, а також неможливо встановити і ділянку автодороги, із встановленими знаками "Гуйва". Надані фотознімки не є достатньою інформацією в цій частині, а перевірка інформації за вказаними координатами до повноважень суду не відноситься.

Також, в матеріалах справи відсутня роздруківка фотозображення із засобу TruCam LTI, на якій зафіксовано систему географічних координат з кутовими величинами (географічна широта та географічна довгота), які надають беззаперечну можливість встановити місце вчинення правопорушення.

Крім того, відповідачем не надано відеозапису з нагрудної камери поліцейського, яким би було зафіксовано зупинку автомобіля, факт встановлення особи водія, роз`яснення йому прав та здійснення розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Таким чином, наданий відповідачем відеозапис тверджень позивача не спростовує, оскільки не містить самої фіксації порушення позивачем ПДР і розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Інших належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивача відповідач не надав.

Отже, наявність події адміністративного правопорушення, яка виявилась у перевищенні позивачем дозволеної швидкості для руху у населеному пункті на 32 км/год, як обов`язкової умови притягнення особи до адміністративної відповідальності, не підтверджена наявними в матеріалах справи доказами.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що наявними в матеріалах справи доказами спростовується наявність складу адміністративного порушення у діях позивача, які визначені у постанові інспектора та відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Колегія суддів зазначає, що працівники патрульної поліції наділені повноваженнями щодо фіксування події адміністративного правопорушення, мають відповідні технічні засоби та спеціальні знання, відтак, враховуючи те, що відповідач мав можливість для формування доказової бази щодо правопорушення, яке описане в оскаржуваній постанові, колегія суддів приходить до висновку про достатність підстав для задоволення адміністративного позову щодо скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 1709214, відповідно до якої, до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення.

В даному випадку, відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надано жодних доказів, які б чітко вказували на підтвердження того, що позивачем було допущено перевищення швидкісного режиму в населеному пункті на 32 км/год.

У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Більше того, як вбачається зі змісту рішення, суд першої інстанції не досліджував обставин встановлених судом апеляційної інстанції, а саме: місце визначення швидкості руху автомобіля; чи обмежена швидкість руху на ділянці дороги по якій рухався автомобіль марки «Mitsubishi Colt» до 50 км/год; не досліджено ділянку автодороги, із встановленими межами зони дії знаку 5.45.

Тобто, при прийнятті рішення, суд першої інстанції обмежився наданням оцінки виключно відеозапису, який міститься в матеріалах справи, не врахувавши вищевказаних обставин, які мають значення для визнання постанови законної, що свідчить про неповноту дослідження доказів по справі, судом першої інстанції.

За таких обставин та враховуючи наявні у справі докази суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач під час винесення оскаржуваної постанови діяв всупереч положенням визначених Конституцією та законами України, у зв`язку з чим постанова серії ЕАК №1709214 від 05 листопада 2019 року підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки всім вищевикладеним обставинам та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що відповідачем неправомірно визнано позивача винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, у зв`язку з чим спірна постанова підлягає скасуванню.

Стаття 247 КУпАП зазначає, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч.3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Відтак, з метою дотримання вимог ч.3 ст. 286 КАС України, скасовуючи постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, колегія суддів вважає за необхідне закрити справу про адміністративне правопорушення.

Даючи оцінку доводам відповідача викладеним у відзиві на апеляційну скаргу, стосовно того, що судом першої інстанції безпідставно поновлено позивачу строк на звернення до суду з адміністративним позовом, судова колегія зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 07 серпня 2020 року було поновлено позивачу строк на звернення до суду з адміністративним позовом щодо скасування постанови про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення серії ЕАК №1709214 від 05 листопада 2019 року.

Відповідно до ст. 294 КАС України вищезазначена ухвала окремо від рішення суду оскарженню не підлягає.

Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідач з апеляційною скаргою на спірне рішення не звертався та не скористався своїм правом на оскарження мотивувальної частини рішення Вінницького районного суду Вінницької області, таким чином не оскаржив вищезазначену ухвалу суду, у зв`язку з чим суд не може врахувати вищезазначені доводи відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Щодо позиції відповідача про безпідставність поновлення Сьомим апеляційним адміністративним судом позивачу строку на апеляційне оскарження рішення Вінницького районного суду Вінницької області у даній справі, колегія суддів зазначає, що стаття 286 КАС України є спеціальною нормою процесуального закону, що визначає особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, та частина четверта якої встановлює спеціальні у відношенні до статті 295 КАС України строк на апеляційне оскарження (протягом десяти днів) і порядок обчислення цього строку (з дня проголошення судового рішення).

Водночас статтею 286 КАС України не обмежено повноваження суду апеляційної інстанції щодо поновлення строку на апеляційне оскарження в порядку частини третьої статті 295 КАС України, і на відміну від правил, установлених статтею 270 КАС України, передбачений статтею 286 КАС України строк на апеляційне оскарження не є преклюзивним.

Колегія суддів зазначає, що у справах цієї категорії, які є терміновими в розумінні КАС України, надзвичайно важливим в аспекті реалізації учасником справи права на апеляційне оскарження є дотримання судом першої інстанції порядку проголошення та вручення (надсилання) копій судових рішень, визначеного частиною другою статті 271 КАС України. Недотримання судом першої інстанції цього порядку може бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження, з урахуванням інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини в Рішенні від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» констатував, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, в резолютивній частині рішення Вінницького районного суду Вінницької області зазначено про те, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана до протягом тридцяти днів з дня вручення сторонам повного тексту.

Таке формулювання на думку суду апеляційної інстанції, дає підстави дійти висновку про те, що позивач міг його розцінити неоднозначно, а отже подача ним апеляційної скарги у строки, які судом зазначено в рішенні для його оскарження від дати отримання повного тексту такого рішення, не може свідчити про зловживання чи неналежне використання процесуальних прав.

Вважаючи на те, що у даній справі суд першої інстанції не дотримався вимог частини другої статті 271 КАС і при цьому роз`яснив загальні, а не спеціальні строк і порядок обчислення строку на апеляційне оскарження рішення, а позивач скористався правом на апеляційне оскарження судового рішення після отримання повного тексту останнього, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку апелянт не допустив необ`єктивного зволікання з поданням апеляційної скарги. При цьому пропуск строку на апеляційне оскарження є незначним, а тому суд апеляційної інстанції мав усі підстави для поновлення представнику позивача строку на апеляційне оскарження спірного судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 702/1033/17 та від 24.12.2019 року у справі № 127/21430/19.

Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, за результатом апеляційного розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат колегія суддів виходить з такого.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже враховуючи те, що за результатом апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та задоволення позовних вимог тому на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати понесені на сплату судового збору, за подання апеляційної скарги.

Як встановлено з матеріалів справи за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 630,60 грн.

Таким чином на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції судовий збір в розмірі 630,60 грн.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора роти №3 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Житомирській області Яременка Богдана Олександровича про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності скасувати.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення серії ЕАК №1709214 від 05 листопада 2019 року та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 630, 60 грн.

Постанова суду набирає законної сили в порядку ст. 325 КАС України та згідно ст. 272 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Курко О. П. Біла Л.М.