Справа № 334/3369/17
Суддя: Баруліна Т. Є.
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Дата документу 30.11.2020
Справа № 334/3369/17
Провадження № 2-а/334/3/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Баруліної Т.Є.,

при секретарі Панасюри Н.С.,

розглянувши матеріали справи за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області до ОСОБА_1 про стягнення надміру отриманої суми пенсії,

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 з вимогою про стягнення надміру отриманої пенсії у сумі 9 832,34 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 є пенсіонером і перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області з 19.04.2014 року відповідно до Закону України від 09.04.2006 року № 2262 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закону № 2262). Пенсійна справа № .

З 01.11.2015 року відповідачку було прийнято на посаду до слідчого управління головного управління Національної поліції в Запорізькій області.

01 квітня 2015 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02 березня 2015 року, яким статтю 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» викладено в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Оскільки пенсія ОСОБА_1 виплачується на підставі Закону № 2262 і вона стала працювати на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», виплата пенсії ї не повинна була здійснюватись.

1 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24 грудня 2015 року, відповідно до якого були внесені зміни до першого речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», якими встановлено, що «тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Тому позивач вважає, що пенсія відповідачці виплачувалась безпідставно та утворилась переплата у сумі 10 927,73 грн.

Крім того, відповідно до наказу ГУ Національної поліції в Запорізькій області від 27.03.2017 року № 153 о/с відповідачку прийнято на службу до Національної поліції, про що вона повідомила позивача 29.03.2017 року, але пенсію за квітень 2017 року у сумі 4 564,09 грн. вона отримала.

Позивачем утримано самостійно з пенсійних виплат ОСОБА_1 5 659,48 грн.

Тому загальна сума переплати складає 9 832,34 грн. Просить стягнути з відповідачки.

Відповідачка ОСОБА_1 позов не визнала, обґрунтовуючи свою позицію тим, що вона не вчиняла жодних зловживань стосовно неповідомлення позивача про своє звільнення, бо фактично відбувся її перевід із міліції до поліції. Для відрахувань з її пенсії позивач не мав жодних законних підстав, бо без ухвалення будь-якого рішення з січня 2016 року почав відраховувати з її пенсії (яку продовжував виплачувати) різні суми. Розрахунку та обґрунтування цих відрахувань не надав. У квітні 2017 року вона пенсію не отримувала. Тому вважає позов не обґрунтованим, просить відмовити у повному обсязі.

В судових засіданнях позивач та його представники позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, подано додаткові пояснення від 14.11.2019 року. В судове засідання 30.11.2020 року представник надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Степанова Н.Г. подали заперечення на позов, заперечення на додаткові пояснення позивача від 14.11.2019 року. 30.11.2020 року подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Просила у позові відмовити.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 КАС України, заслухавши пояснення учасників справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 01.05.1993 року була прийнята на службу в органи внутрішніх справ України та 18.04.2014 року звільнена зі служби в органах внутрішніх справ України, що підтверджується копією трудової книжки (серія НОМЕР_1 ). (а.с. 29-37)

25.04.2014 року ОСОБА_1 подала заяву про призначення їй пенсії за вислугою років, в якій вказала, що на теперішній час працює. (а.с. 6)

На підставі її заяви, їй було призначено пенсію за вислугою років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-XII.

Після призначення пенсії ОСОБА_1 продовжувала працювати на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах організаційно-методичного відділу Слідчого управління ГУМВС України в Запорізькій області.

Відповідно до запису №18 від 06.11.2015 року у трудовій книжці ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про національну поліцію» та згідно з п.5 ст.36 КЗпП була звільнена за переведенням до Національної поліції. (а.с. 36)

Згідно запису № 19 від 07.11.2015 року в трудовій книжці вона була призначена на посаду старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого управління ГУНП.

Відповідно до запису № 21 від 27.03.2017 року в трудовій книжці ОСОБА_1 була звільнена на підставі п. 2 ст. 86 ЗУ «Про державну службу» за угодою сторін. (а.с. 53)

Відповідно до положень частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості.

Закон № 2262-ХІІ визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального звязку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Закон має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Відповідно до положень статті 1-1 зазначеного Закону законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закону № 1058-IV) та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Аналогічне положення закріплено у частині третій статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, визначає Порядок відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України №6-4 від 21.03.2003 року та зареєстрований в Міністерстві юстиції України №374/7695 від 15.05.2003 року.

Згідно з п. 3 Порядку, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні ч. 1 ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 25.10.2016 у справі № 686/26486/14-а, постанові Верховного Суду від 25.09.2018 у справі №340/644/15-а.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 404/1384/17, колегія суддів вказала, що для цілей застосування ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зловживання пенсіонера є формою умисного протиправного діяння, яке слід доводити відповідними доказами. Тягар доведення зловживання пенсіонера покладається на відповідний орган Пенсійного фонду, який про це стверджує.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що пенсіонер зобов`язаний повернути надміру сплачену суму пенсії лише у разі встановлення зловживань з його боку або наявності рахункової помилки з боку Пенсійного Фонду України (територіального органу).

При цьому, позивач не посилається на факт допущення рахункової помилки у нарахуванні пенсії, як на підставу свого позову.

Тобто, механізм повернення надмірно сплачених сум пенсій передбачає стягнення зазначених сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера, а саме через його зловживання.

Відповідно до ст. 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсіонери зобов`язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або обставини, що спричиняють її виплати. У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

У матеріалах справи міститься копія заяви про призначення пенсії від 25.04.2014 року (а.с. 6), у якій ОСОБА_1 зазначено, що на момент призначення пенсії вона працювала. Жодних інших заяв про зміну статусу відповідача або інших обставин, які мають значення для нарахування та виплати пенсії, позивачем не надано.

У § 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, зазначено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Отже, суд дійшов до висновку про те, що позивачу було достеменно відомо про той факт, що відповідач після призначення пенсії продовжила працювати та не надано достатніх та належних доказів того, що ОСОБА_1 вчинила зловживання (навмисні дії, які мали на меті чи припускали спричинення шкоди позивачу. Відтак будь-яких фактів зловживань з боку пенсіонера або подання ним недостовірних даних судом не встановлено.

Крім того, позивачем не надано суду рішення територіального органу Пенсійного фонду України, на підставі якого проводились відрахування з пенсії ОСОБА_1 в період з січня-березня 2017 року. Позивачем надане рішення №270 від 12.01.2017 про повернення сум пенсій, стягнення надміру та №437 від 04.04.2017 про стягнення сум пенсії, виплачених надміру. Однак зі змісту вказаних рішень неможливо встановити підставу їх прийняття (на підставі якого саме нормативно-правового акту вони прийняті) та період часу за який підлягає стягнення надмірно нарахована сума пенсії.

В рішенні № 270 йдеться про стягнення з ОСОБА_1 10 927,73 грн., в термін з 01.02.2017 року довічно, хоча стягнення відбулися вже в січні 2017 року, а в рішенні № 437 про стягнення вже 4 564,09 грн., терміном з 01.02.2017 року довічно. Також, на рішенні № 437 від 04.04.17 року рукою додатково вказано, що з урахуванням утриманої пенсії за квітень 2017 року у сумі 808,50 грн., в реєстрі утримань залишок заборгованості складає 5 372,59 грн. Пояснити вказані суперечності представники позивача в судовому засіданні 07.10.2020 року не змогли. Письмово додаткових пояснень суду не надавали. (а.с. 93-94)

Також, відсутні докази того, що вказані вище рішення були направлені відповідачці.

Проте, обидва вказаних рішення прийнято вже після ухвалення рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, яким визнано неконституційними положення першого речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на яке як на підставу свого позову, у тому числі, посилався позивач.

Щодо тверджень позивача про те, що зазначене рішення Конституційного Суду України не може бути застосовано до спірних правовідносин і відповідний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №335/1769/16-а, то суд дійшов висновку про те, що предмет розгляду у цих справах не є тотожнім, а відтак відповідна позиція Верховного Суду не може бути застосована до спірних правовідносин.

Так, предметом розгляду у справі №335/1769/16-а була бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо здійснення нарахування суми пенсії страхувальнику, а даній справі предметом розгляду є навпаки стягнення суми надмірно сплачених страхувальнику, що врегульовані іншими нормами законодавства.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача суми надмірно нарахованої пенсії за квітень 2017 року. В обґрунтування вказаної вимоги позивач посилається на те, що відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Запорізької області від 27.03.2017 року №153 о/с відповідача призначено на посаду слідчого.

Про існування зазначеного наказу відповідач повідомила позивача 29.03.2017 року.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» встановлено, що пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.

Згідно із приписами статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивач у якості доказу перерахування пенсії за квітень 2017 року надав витяг з пенсійної справи №, реєстр переплат без дати та номеру, список №1 на зарахування пенсій на поточні рахунки в АТ «Ощадбанк».

Відповідач заперечила проти факту отримання пенсії за квітень 2017 року та у якості доказу цього надала виписку по картковому рахунку, згідно якої вона отримала пенсію: 16.01.2017 року 4 798,81 грн.; 06.02.2017 року 3 233,98 грн.; 06.03.2017 року 3 233,98 грн. В квітні 2017 року ОСОБА_1 пенсії не отримувала, що спростовує розрахунок позивача.(а.с. 24-28).

До матеріалів справи також додані розпорядження про повернення коштів вихідний номер 390/03 від 04.04.2017 та розпорядження про повернення коштів вихідний номер 391/03 від 04.04.2017. (а.с. 97, 98-а)

У відповідь на розпорядження про повернення коштів вихідний номер 390/03 від 04.04.2017 обслуговуюча банківська установа надала відповідь №04/04/2017 №107.17./2010 про неможливість списання коштів. В той же час жодної відповіді на розпорядження №391/03 від 04.04.2017 позивачем суду не було надано, надано платіжне доручення №161593661 від 05.04.2017 на суму 3 233,98 грн. про повернення в/п за квітень 2017 ОСОБА_1 , зг. листа №391/03. (а.с. 96, 98)

Оцінивши у сукупності надані сторонами докази, суд дійшов висновок про недоведеність того факту, що відповідач дійсно отримала пенсію за квітень 2017 року. Крім того, суд наголошує на тому факту, що відповідач повідомила позивача про своє поновлення на службі у розумний строк (27.03.2017 року вона прийнята, а 29.03.2017 року нею подана відповідна заява), тобто у позивача було достатньо часу вчинити необхідні дії.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на правові позиції, надані позивачем, бо постанова Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 20.02.2018 року у справі № 337/2799/17 (провадження К/9901/437/17) не є ухваленою в аналогічній справі, бо позивачем у справі є фізична особа, яка оспорює дії та рішення суб`єкта владних повноважень. Крім того, в наданій для порівняння справі відрахування мали місце на підставі рішення територіальних органів ПФУ, ухвалених у відповідності до діючого на то період законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст.73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 76 КАС України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст..78 цього Кодексу.

Отже, обов`язковою умовою стягнення сум надміру виплаченої пенсії є допущення зловживань з боку пенсіонера та в жодному випадку вказані суми не можуть бути стягнуті у випадку призначення її на підставі недостовірних даних, формування, яких не залежить від пенсіонера.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 березня 2020 року по справі №299/3616/16-а.

Тобто, для правильного вирішення питання про утримання надміру сплачених сум пенсії орган, що уповноважений призначати пенсії, має достеменно встановити, що факт переплати пенсії, що враховуються при її обчисленні, відбувся у зв`язку із поданням пенсіонером завідомо недостовірних відомостей або у зв`язку з неподанням відомостей.

Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що у межах спірних правовідносин позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про зловживання з боку відповідача.

Дослідивши надані докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку, що в позові про стягнення надміру виплаченої пенсії слід відмовити, адже з боку відповідача ОСОБА_1 відсутня недобросовісність та зловживання з її боку в набутті зайвих виплат, що були нараховані УПФУ.

Керуючись ст. ст. 6, 72-77, 139, 241-244, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області до ОСОБА_1 про стягнення надміру сплаченої пенсії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає зак онної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 07.12.2020 року.

Суддя: Баруліна Т. Є.