Справа № 320/10546/20
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2020-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2020 року м. Київ №320/10546/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Басая О.В.,

за участі секретаря судового засіданні - Чубко А.Ю.,

за участі:

представника позивача - Пасацького Ю.О,

представника відповідача - не прибув,

третя особа - не прибула,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа заступник начальника відділу Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Загвоздкіна Марина Сергіївна, про визнання неправомірними дій, визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа заступник начальника відділу Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Загвоздкіна Марина Сергіївна, в якому просить:

- визнати неправомірними дії заступника начальника відділу Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Загвоздкіної Марини Сергіївни щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору ВП №50599354 від 23.12.2019 у розмірі 93455,93 грн;

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору ВП №50599354 від 23.12.2019 у розмірі 93455,93 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржувані дія та постанова є протиправними, оскільки підстави для стягнення з позивачки виконавчого збору відсутні.

03 листопада 2020 року Київський окружний адміністративний суд постановив ухвалу, про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху, у якій зазначив недоліки позовної заяви, спосіб і строк для усунення недоліків. Позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.

Відповідно до ухвали від 11.11.2020, суд відкрив провадження в адміністративній справі та визначив, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідачем відзиву на позовну заяву надано не було.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.

Відповідач, належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, явку свого представника до судового засідання не забезпечив, з клопотанням про відкладення засідання до суду не звертався, у зв`язку з чим судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлено наступне.

У вересні 2020 року позивачка отримала засобами поштового зв`язку постанову головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гулик А.А. від 17.02.2020 ВП №61279481 про відкриття виконавчого провадження (т. 1, а.с. 12).

Зі змісту даної постанови позивачці стало відомо, що вона є боржником у виконавчому провадженні, відкритому на виконання постанови від 23.12.2019 ВП №50599354 про стягнення виконавчого збору у сумі 93 455,93 грн, винесеної у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа від 06.01.2016 Білоцерківського міського суду Київської області у справі №357/9758/15-ц.

Позивачка звернулась до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області із заявою від 20.10.2020 про те, що виконавче провадження ВП №61279481 підлягає закінченню, оскільки виконавчий лист Білоцерківського міського суду Київської області від 06.01.2016 у справі №357/9758/15-ц не був виконаний органом ДВС, а був повернутий стягувачу за його заявою без виконання.

Крім того, вказаний виконавчий лист було також пред`явлено до виконання приватному виконавцю Кошарському О.В. і у зв`язку з виконанням ОСОБА_1 рішення суду відкрите виконавче провадження ВП №62926637 було закінчено 02.09.2020 (т. 1, а.с. 14-19).

Оскільки відповідачем не було закінчено ВП №61279481, позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд керується наступним.

Із 05.10.20216 набрав чинності Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404), п. 7 Прикінцевих та перехідних положень якого передбачено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону №1404, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону №1404, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно з ч. 3 ст. 40 Закону №1404, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, вказаними нормами Закону №1404, чинними на час вчинення оскаржуваних дій та прийняття оскаржуваної постанови, передбачено винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню з боржника, у разі повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 цього Закону, що відповідачем і було зроблено.

Вищенаведене правове регулювання спростовує доводи позивача про незаконність стягнення виконавчого збору за відсутності фактичного стягнення заборгованості.

Твердження позивача про те, що державний виконавець не вживав заходів примусового виконання рішення не відповідають дійсності і спростовуються наступним.

Згідно з ст. 10 Закону №1404, заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Крім цього, порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, визначений ст. 52 Закону №606 і ст. 48 Закону №1404, передбачає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

На виконання вимог ухвали суду від 26.11.2020 у даній справі відповідачем надано суду копію матеріалів виконавчого провадження №50599354 з яких судом встановлено, що вказане виконавче провадження відкрито постановою старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Власенко О.А. від 30.03.2016 за заявою представника АТ "Родовід Банк" про примусове виконання виконавчого документу - виконавчого листа у справі №357/9758/15-ц, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 06.01.2016 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Родовід Банк" заборгованості за кредитним договором у сумі 25 080,68 доларів США та 346 745,66 грн, а також 3 654,00 грн судових витрат, всього - 25 080,68 доларів США та 350 399,65 грн.

Судом встановлено, що державним виконавцем здійснювались заходи для реального виконання рішення та стягнення з боржника на користь стягувача суми заборгованості. Зокрема, накладався арешт на майно та кошти боржника та оголошувалась заборона на його відчуження, направлялись запити для отримання інформації про наявність майна боржника, надсилались вимоги, відбирались пояснення, здійснювався опис майна боржника, проводилась оцінка майна, замінювався стягувач правонаступником, приймались постанови про звернення стягнення на доходи боржника.

Вказані виконавчі дії є заходами примусового виконання рішень, а відтак твердження позивача про те, що державний виконавець не вживав заходів примусового виконання рішення суперечать вищенаведеним вимогам Закону №1404 і наявним у справі доказам, тому відхиляються судом.

Посилання позивача на загрозу повторного стягнення з нього виконавчого збору у разі повторного пред`явлення виконавчого документа суд відхиляє, оскільки такі доводи ґрунтуються на припущеннях і помилковому тлумаченні положень Закону №1404.

Так, ч. 6 ст. 27 Закону №1404 передбачено, що у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Із змісту даної норми випливає наступне:

- якщо виконавчий збір було стягнуто повністю, то при повторному (наступному) пред`явленні виконавчого документа до виконання виконавчий збір не підлягає стягненню;

- якщо виконавчий збір було стягнуто частково, то при повторному (наступному) пред`явленні виконавчого документа до виконання виконавчий збір підлягає стягненню у частині, яка не була стягнута;

- якщо виконавчий збір не було стягнуто, то при повторному (наступному) пред`явленні виконавчого документа до виконання виконавчий збір підлягає стягненню повністю.

Закон №1404 не передбачає стягнення виконавчого збору у розмірі більшому ніж визначено цим Законом, а фактично виконавчий збір позивачем не сплачено, тому посилання позивача на загрози повторного стягнення виконавчого збору є безпідставними.

Посилання позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.03.2019 №2540/3203/18 відхиляються судом, оскільки фактичні обставини цієї справи не є тотожними обставинам у справі, яка розглядається.

Так, оскаржувані у цих справах постанови про стягнення виконавчого збору винесені за різного правового регулювання.

У справі №2540/3203/18 оскаржувана постанова винесена 03.08.2018 відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону №1404 у попередній редакції (до 28.08.2018), яка визначала розмір виконавчого збору - 10 відсотків від фактично стягнутої суми за виконавчим документом.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки, висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.03.2019 №2540/3203/18 стосується застосування попередньої редакції норми ч. 2 ст. 27 Закону №1404, яка не підлягає застосуванню при вирішенні справи, що розглядається, то у суду відсутні передбачені ч. 5 ст. 242 КАС України підстави для врахування вказаної постанови.

Інших підстав позову, які б доводили порушення відповідачем вимог законодавства і прав та інтересів позивача при винесенні оскаржуваної постанови останнім не зазначено.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що оскаржувані дії та постанова прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом №1404 та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802, з урахуванням обставин, що мають значення для її прийняття. Доводи позивача і надані ним докази не спростовують правомірність оскаржуваних дій та постанови та не доводять наявність передбачених ст. 2 КАС України підстав для визнання їх протиправними.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Нормами ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В даній адміністративній справі відповідачем доведено суду обґрунтованість оскаржуваних дій та рішення, а тому адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Підстави для відшкодування судових витрат у даній справі відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Заходи забезпечення позову, встановлені в ухвалі суду від 30 листопада 2020 року, зберігають свою дію до набрання законної сили даним судовим рішенням.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Басай О.В.