Справа № 640/24238/20
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2020 року м. Київ № 640/24238/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши за правилами спрощеного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач), адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, будинок 16, в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо стягнення з ОСОБА_1 20% суми пенсійного забезпечення, яке він отримав протягом 23 січня 2017 року по 30 червня 2020 року у розмірі 283898,16 грн;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсійного забезпечення відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», починаючи з 01 серпня 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він з 17 жовтня 1989 року проходив службу в підрозділах Міністерства внутрішніх справ України, з 14 лютого 2003 року в підрозділах МНС України та з 22 квітня 2013 року - в органах і підрозділах ДСНС України.

Наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 22 грудня 2014 року №671 позивача звільнено з військової служби у відставку.

З 05 лютого 2015 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Крім того, позивач зазначає, що протягом лютого 2015 року - липня 2020 року отримував пенсійні виплати через АТ «Ощадбанк».

Також, у позовній заяві вказано, що наказом ДСНС України від 25 січня 2017 року №44 позивача прийнято на службу за контрактом до органів і підрозділів цивільного захисту.

На переконання позивача, у зв`язку з тим, що його прийнято на службу за контрактом в особливий період, виплата пенсії йому не повинна припинятись на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення зі служби.

При цьому, як стверджує позивач, ним відповідачу після прийняття на службу було подано заяву від 06 лютого 2017 року про долучення до пенсійної справи копії контракту про проходження служби цивільного захисту №24/17 від 25 січня 2017 року.

Наказом ДСНС України від 03 березня 2020 року №75 позивача звільнено у запас Збройних Сил України.

Листом від 30 червня 2020 року №2600-0405-8/85181 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про те, що з 01 серпня 2020 року управління буде утримувати по 20% від розміру пенсійної виплати, у зв`язку з відсутністю підстав для виплат, а також управління зазначило у листі, що у позивача утворилась переплата за період з 23 січня 2017 року по 30 червня 2020 року у розмірі 283 898,16 грн.

У зв`язку з вищевикладеним, як зазначено у позовній заяві, позивач з серпня 2020 року отримує пенсію на 20% менше, ніж встановлено законом на підставі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23 червня 2020 року №1383.

Також позивач вказує, що з метою врегулювання спору у досудовому порядку, він звернувся до відповідача з заявою, в якій просив поновити йому виплату пенсійного забезпечення, проте, листом від 21 вересня 2020 року за №2600-0312-8/133323 управління відмовило у задоволенні цієї заяви у зв`язку з відсутністю правових підстав, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи, а також зобов`язано відповідача надати суду належним чином засвідчену копію пенсійної справи позивача.

Вимоги ухвали суду від 15 жовтня 2020 року в частині надання належним чином засвідченої копії пенсійної справи позивача виконані відповідачем, проте, відзиву на позовну заяву відповідач не надав з невідомих суду причин, хоча позивачем направлено на адресу суду відповідь на відзив, в якій останній послався на аналогічні обставини тим, що викладені у позовній заяві та просив задовольнити заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі.

Враховуючи неподання відповідачем відзиву на позовну заяву у встановлені судом строки без поважних причин, на підставі частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку про можливість розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Так, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивача наказом ДСНС України №671 о/с цз від 22 грудня 2014 року звільнено зі служби в органах і підрозділах цивільного захисту, а наказом Головного управління ДСНС України у м. Києві (по особовому складу) від 24 грудня 2014 року №796 виключено з кадрів ДСНС України.

У січні 2015 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

03 лютого 2015 року на адресу управління надійшло подання про призначення пенсії позивачу №20/1-2949 разом з необхідним пакетом документів, за результатом розгляду яких позивачу з 05 лютого 2015 року було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 23 січня 2017 року позивач уклав з ДСНС України контракт №24/17 про проходження служби цивільного захисту, який набрав чинності 25 січня 2017 року, строком дії на три роки.

Відповідно до витягу з наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій (по особовому складу цивільного захисту) від 25 січня 2017 року №44 позивач прийнято на службу цивільного захисту, зараховано в кадри ДСНС у спеціальному званні полковник служби цивільного захисту та за його згодою призначено начальником управління ресурсного забезпечення Головного управління ДСНС України у м. Києві.

06 лютого 2017 року, як вбачається з матеріалів пенсійної справи, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою, в якій просив долучити до пенсійної справи копію контракту про проходження військової служби. Вказана заява прийнята управлінням 06 лютого 2017 року та зареєстрована за вх. №60.

Крім того, відповідно до матеріалів пенсійної справи позивача, останньому Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві з 01 травня 2018 року було здійснено перерахунок його пенсії, у зв`язку з визнанням його учасником бойових дій на підставі поданої позивачем відповідної заяви.

Також, позивачу здійснювався перерахунок пенсії з 01 квітня 2018 року, у зв`язку з прийняттям постанови кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 на підставі довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій, у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103, виданої Державною службою України з надзвичайних ситуацій від 16 березня 2018 року №20-174/1.

Наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій (по особовому складу цивільного захисту) від 03 березня 2020 року №75 позивача звільнено із служби цивільного захисту у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) у зв`язку із закінченням строку контракту з правом носіння форменого одягу.

Відповідно до рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23 червня 2020 року №1383, за справою № пенсіонера МНС ОСОБА_1 встановлено утворення переплати по виплаті пенсії за період з 23 січня 2017 року по 30 червня 2020 року в розмірі 283 898, 16 грн, яка підлягає поверненню в Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві та вирішено здійснити стягнення з пенсії останнього в розмірі 20,00% пенсії щомісячно до повного погашення переплати. Причиною виникнення переплат зазначено неповідомлення про працевлаштування.

Про прийняття зазначеного рішення позивача повідомлено відповідним листом від 30 червня 2020 року №2600-0405-8/85181, в якому позивачу також повідомлено й про те, що переплата пенсії буде здійснюватись з 01 серпня 2020 року.

26 серпня 2020 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою, в якій зазначив про те, що згідно норм чинного законодавства виплата пенсії йому не повинна була припинятись, у зв`язку з укладенням нового контракту на проходження військової служби в органах цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, у зв`язку з чим просив скасувати рішення від 23 червня 2020 року №1383 та повернути утримані кошти.

Листом від 21 вересня 2020 року №2600-0312-8/133323 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про те, що положення чинного законодавства, у випадку, коли виплата пенсій військовослужбовцям не припиняється, не поширюються на інші періоди, крім військової служби, а оскільки позивач уклав контракт про проходження служби в Державній службі України з надзвичайних ситуацій були відсутні правові підстави для виплати пенсії, у зв`язку з чим утворилась переплата.

Не згода позивача з рішенням відповідача та наявність переплати у виплаті пенсії за період з 23 січня 2017 року по 30 червня 2020 року, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності до частини 3 статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-XII (далі по тексту - Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII) (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється. Після звільнення із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням додаткової вислуги років від часу призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або повторного прийняття їх на службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до дня фактичного звільнення. Якщо новий розмір пенсії цих осіб буде нижчим за розмір, який вони отримували до призову або повторного прийняття їх на службу, виплата їм пенсій здійснюється у розмірі, який вони отримували до призову або прийняття на службу в особливий період.

В абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» №1932-ХІІ від 06 грудня 1991 року (далі по тексту - Закон України від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ) визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з абзацом 5 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ (далі по тексту - Закон України від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ) особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі по тексту - Закон України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

У відповідності до частини 1 статті 4 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ, Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII, згідно з яким особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до абзацу 6 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абзац 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Отже, за змістом наведених норм, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

Так, 17 березня 2014 року Виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ.

Згідно пункту 8 цього Указу, він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.

Закон України від 17 березня 2014 року №1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - 18 березня 2014 року.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні, відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», настав особливий період.

Висновки суду щодо дії особливого періоду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, якої Верховний Суд дотримується і наразі та викладено в чисельних постановах, наприклад, в постановах від 23 вересня 2020 року у справі № 810/4097/16 та від 19 листопада 2019 року у справі №812/452/17.

З урахуванням вказаного суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 прийнятий на службу за контрактом в органи цивільного захисту під час дії особливого періоду.

Таким чином, оскільки позивачем укладався контракт під час особливого періоду, то на нього поширюється дія частини 3 статті 2 Закону України №2262-ХІІ від 09 квітня 1992 року «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Крім того, суд зазначає, що відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ пенсіонери зобов`язані повідомляти органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. В разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу пенсійного забезпечення заподіяну шкоду. Суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім`ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач прийнятий на службу за контрактом в органи та підрозділи цивільного захисту з 25 січня 2017 року, а 06 лютого 2017 року позивач повідомив про це Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Тобто, судом встановлено відсутність з боку позивача зловживань у розумінні вимог чинного законодавства України.

Отже, оскільки позивач в період з 25 січня 2017 року по 03 березня 2020 року проходив службу у органах та підрозділах цивільного захисту, вказана служба підпадає під дію частини 3 статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», позивачем виконані вимоги статті 60 цього Закону в частині повідомлення відповідача про укладення контракту строком на три роки, суд дійшов висновку про відсутність з боку позивача зловживань, які призвели до нарахування й виплати йому пенсії у більшому, ніж передбачено законом.

Водночас, на переконання суду, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо стягнення з позивача 20% суми пенсійного забезпечення, яке він отримав протягом 23 січня 2017 року по 30 червня 2020 року у розмірі 283898,16 грн не в повній мірі відновлять порушене право позивача, оскільки вказані дії відповідачем вчиняються саме на виконання прийнятого управління рішення від 23 червня 2020 року №1383, а тому, оскільки суд дійшов висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23 червня 2020 року №1383 про стягнення сум пенсії, виплачених надміру в частині стягнення з позивача переплати пенсії в розмірі 283 898, 16 грн за період з 23 січня 2017 року по 30 червня 2020 року, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним й скасувати вказане рішення відповідача, задовольнивши при цьому й позовні вимоги щодо визнання протиправними дій відповідача в частині стягнення з позивача переплати пенсії, починаючи з 01 серпня 2020 року.

Крім того, суд вважає за необхідне також зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повернути повний розмір утриманих з позивача коштів на підставі вищевказаного рішення від 23 червня 2020 року №1383 року, а також зобов`язати поновити нарахування та виплату позивачу пенсійного забезпечення відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», починаючи з 01 серпня 2020 року.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірність вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23 червня 2020 року №1383 про стягнення з пенсіонера МНС ОСОБА_1 переплати пенсії за період з 23 січня 2017 року по 30 червня 2020 року у розмірі 283 898, 16 грн.

3. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо стягнення з ОСОБА_1 20% суми пенсійного забезпечення, яке він отримав протягом 23 січня 2017 року по 30 червня 2020 року у розмірі 283898,16 грн, починаючи з 01 серпня 2020 року.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) повернути повний розмір утриманих з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) коштів на підставі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23 червня 2020 року №1383 року.

5. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсійного забезпечення відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», починаючи з 01 серпня 2020 року.

6. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник