Справа № 200/10362/20-а
Суддя: Зінченко О.В.
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2020 р. Справа№200/10362/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Зінченка О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (зареєстрованої за місцем проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (юридична адреса: 85400, Донецька обл., місто Селидове, ВУЛИЦЯ ГЕРОЇВ ПРАЦІ, будинок 6, ) про визнання неправомірними дії та скасування рішення від 15 вересня 2020 року про відмову у призначенні пенсії та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

06 листопада 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі відповідач), в якій просить:

- скасувати рішення Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 15 вересня 2020 року № 2199 про відмову в призначенні пенсії;

- зобов`язати Селидовське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зрахувати до пільгового стажу періоди роботи: на підприємстві ШУ Гірник Селидівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля з 21.09.1989 року по 20.03.1990 року та з 21.03.1990 року по 30.09.1992 року; на підприємстві ЗГП Мегавахт з 01.08.1993 року по 30.09.1995 року; на підприємстві ДП Шахта Гірник з 02.02.1999 року по 31.07.1999 року; на підприємстві Селидівсько-Добропільська регіональна дирекція по ліквідації шахт з 01.08.1999 року по 30.11.1999 року; на підприємстві Селидівська дирекція по ліквідації шахт Компанії Укрвуглереструктуризація з 09.01.2001 року по 31.12.2003 року; на підприємстві ДП Обласна дирекція Донвуглереструктуризація з 01.01.2004 року по 30.03.2007 року; на підприємстві ТОВ Донбасвуглерозробка з 05.04.2007 року по 30.11.2008 року, з 04.12.2008 року по 07.06.2009 року, з 09.09.2009 року по 30.11.2009 року та з 10.12.2009 року по 30.11.2012 року;

- зарахувати до страхового та пільгового стажу період роботи на підприємстві ВП Шахта Курахівська ДП Селидіввугілля з 16.10.2018 року по 31.08.2020 року;

- зобов`язати Селидовське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії № 550 від 15.09.2020 року згідно пункту б статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення, з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 15 вересня 2020 року за № 2199 відповідач прийняв рішення про відмову в призначенні пенсії у зв`язку із не зарахуванням стажу на підприємстві ШУ «Гірник» Селидівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля за період з 21.03.1990 року по 30.09.1992 року, оскільки за вищевказаний період не проводилась атестація робочих місць, а також на підприємстві ЗГП «Мегавахт» за період з 01.08.1993 року по 30.09.1995 року, оскільки видана пільгова довідка не містить реєстраційний номер та дату видачі, що унеможливлює ідентифікувати час її видачі та відсутня атестація робочих місць.

Також зазначає, що на її звернення № ВЕБ-05725-Ф-С-20-058005 від 29.09.2020 року, яке було подане за допомогою Веб-порталу періоди роботи з 21.09.1989 року по 20.03.1990 року; з 02.02.1999 року по 31.07.1999 року; з 01.08.1999 року по 30.11.1999 року, 09.01.2001 року по 31.12.2003 року; з 01.01.2004 року по 30.03.2007 року; з 05.04.2007 року по 30.11.2008 року; 04.12.2008 року по 07.06.2009 року; з 09.09.2009 року по 30.11.2009 року, з 10.12.2009 року по 30.11.2012 року не були враховані до пільгового стажу за Списком № 2 у зв`язку з ненаданням уточнюючих довідок.

Окрім того, позивач вважає, відмова у призначенні пенсії у зв`язку з недосягненням віку для призначення пенсії, безпідставні, оскільки вважає, що вона має право на отримання пенсії у віці 50 років на підставі пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення у редакції Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII. При цьому позивач посилається на рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 №1-р/2020 справа №1-5/2018(746/15),яким визнано неконституційними деякі норми Закону України Про пенсійне забезпечення. Вважає дії відповідача неправомірними, у зв`язку з чим, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 09 листопада 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (арк. справи 35-36).

Ухвалою суду від 30 листопада 2020 року прийнята до розгляду заява позивача про зміну позовних вимог, яким позивач просить замість позовних вимог про повторний розгляд заяви про призначення пенсії № 550 від 15 вересня 2020 року згідно пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням висновків суду, замінити на зобов`язання відповідача призначити та виплатити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 згідно пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з дня звернення - 15 вересня 2020 року (арк. справи 49-50).

Ухвалою суду від 30 листопада 2020 року за клопотанням відповідача, продовжений строк для надання відзиву на позовну заяву та доказів по справі строком на десять днів, з дня отримання даної ухвали (арк. справи 51).

Розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

02 грудня 2020 року відповідачем - Селидовським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області до суду наданий відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача.

У відзиві відповідач зазначив, що відповідно до наданих документів та індивідуальних відомостей на застраховану особу, страховий стаж позивача складає 26 років 1 місяць 12 днів, в тому числі пільговий стаж за Списком № 2 складає 4 роки 04 місяці 22 дні. До пільгового стажу не зараховано періоди роботи: з 21 березня 1990 року по 30 вересня 1992 року на підприємстві ш/у «Гірник» Селидовського виробничого об`єднання по видобуванню вугілля, оскільки відсутня атестація робочих місць за цей період; з 01 серпня 1993 року по 30 вересня 1995 року на підприємстві ЗГП «Мегавахт», оскільки надана позивачем довідка на підтвердження пільгового стажу, не містить реєстраційний номер та дату видачі, що унеможливлює ідентифікувати час її видачі та відсутня атестація робочих місць. Також до страхового стажу не зараховано період роботи з 16 жовтня 2018 року по 31 серпня 2020 року у зв`язку із відсутністю відомостей про сплату щомісячних внесків за ці періоди до МДЗ України (ОК -5 від 15 вересня 2020 року).

У відзиві відповідач зазначає, що рішенням Конституційного суду від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) стаття 13, частина 2 статі 14, пункт б-г статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.205 № 213- XIIІ. На момент звернення позивача, положення Закону №1058-IV не визнавались такими, що не відповідають Конституції України та на теперішній час є конституційними. У зв`язку з чим, позивачеві було відмовлено в призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку, згідно частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування», у зв`язку з недосягненням необхідного віку 54 років та пільгового стажу 10 років. На підставі чого, просить у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі (арк. справи 55-59).

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 (арк. справи 12-14).

15 вересня 2020 року позивач звернулась до Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (арк. справи 60).

Відповідачем за результатами розгляду заяви позивача від 15 вересня 2020 року прийнято рішення № 2199 від 15 вересня 2020 року, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з не підтвердженням пільгового стажу за Списком №2, не зараховано до трудового стажу період роботи з 21 березня 1990 року по 30 вересня 1992 року на підприємстві ш/у «Гірник» Селидівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля, у зв`язку з відсутністю атестації робочих місць за цей період, з 01 серпня 1993 року по 30 вересня 1995 року на підприємстві ЗГП «Мегавахт», у зв`язку із представленням позивачем довідки, що не містить реєстраційний номер та дату її видачі, що унеможливлює ідентифікувати час видачі та відсутня атестація робочих місць. До страхового стажу також не зарахований період роботи з 16 жовтня 2018 року по 31 серпня 2020 року у зв`язку з відсутністю відомостей про сплату щомісячних внесків за періоди до МДЗ України (ОК-5 від 15 вересня 2020 року). З урахуванням чого, пільговий стаж позивача за Списком № 2 склав 4 роки 04 місяці 22 дні. Також у спірному рішенні зазначено, що на момент звернення позивача,положення Закону №1058-IV не визнавались такими, що не відповідають Конституції України та є конституційними (арк. справи 17).

Листом відповідача від 22 вересня 2020 року за вихідним № 271-278/В-02/8-0572/2/20 повідомлено позивачу про те, що їй відмовлено у призначенні пільговій пенсії у зв`язку з відсутністю пільгового стажу 10 років та відповідного віку 54 роки, згідно із законом №1058 (арк. справи 26).

Отже, як вбачається зі змісту позовної заяви та відзиву на позов, спірними питанням у справі є правомірність винесеного рішення Селидовським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області від 15 вересня 2020 року про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, суд виходив з наступного.

Згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав свобод людини є головним обов`язком держави.

На підставі статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Закономпенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 9 Закону № 1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються у т. ч. пенсія за віком.

Частиною 4 статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 3 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, що затверджується Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на зазначених роботах не менше 25 років.

Пунктом 3 Порядку застосування Списків N 1 і N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року N 383 встановлено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92.

На виконання вимог статті 14 Закону України Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII)Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 31.03.1994 року № 202, якою затверджено Список робіт і професій, що дають право на пенсію незалежно від віку при безпосередній зайнятості протягом повного робочого дня на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин), пов`язаних з видобутком вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, терміном не менше 25 років (додається).

Згідно до пункту 1 вищезазначеного Списку підземні гірничі роботи в шахтах і на будівництві вугільних (сланцевих) шахт: усі робітники, зайняті протягом повного робочого дня на підземних роботах, керівники і спеціалісти підземних дільниць діючих і споруджуваних шахт для видобутку вугілля (сланцю).

За приписами статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 48 КЗпП України встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 637 від 12 серпня 1993 року у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

З приводу цього, суд зазначає наступне.

Так, з трудової книжки позивача вбачається наступні записи:

- запис № 1 від 03 грудня 1986 року прийнята на ш/у «Гірник» учнем токаря в енергомеханічний відділ;

- запис №2 від 23 березня 1989 рік переведений учнем машиніста конвеєру ;

- запис № 3 від 30 червня 1989 рік присвоєна кваліфікація машиніста конвеєра;

- запис № 4 від 21 вересня 1989 рік 21 березня 1990 рік направлена на курси машиністів підйому до Селидовськгого УКК;

- запис № 5 від 01 жовтня 1992 року переведена машиністом підйому поверхні на дільниці монтажу та демонтажу обладнання №2;

- запис № 6 від 31 липня 1993 року звільнена за статтею 36 пункт 5 КЗпТ України, за переведенням до СП «Мегавахт»;

- запис № 7 від 01 серпня 1993 року прийнята за переведенням до СГП «Мегавахт» машиністом підйому поверхні в енергомеханічний відділ;

- запис № 8 від 30 вересня 1995 року звільнена за статтею 36 пункт 5 КЗпП України за переведенням до ш/у «Кураховське»;

- запис № 9 від 01 жовтня 1995 року переведена до ш/у «Кураховське» машиністом підйому поверхні на дільницю монтажу і демонтажу обладнання;

- запис № 10 від 01 лютого 1999 року звільнена за статтею 36 пунктом 5 КЗпП України за переведенням до шахти «Гірник»;

- запис № 11 від 18 червня 1996 року створено ДП шахта «Гірник»;

- запис № 12 від 31 липня 1999 року звільнена з статтею 36 пункт 5 КЗпП України за переведенням до Селидовсько-Добропільської регіональної дирекції по ліквідації шахт;

- запис № 13 від 01 серпня 1999 року прийнята машиністом підйомних машин в електромеханічну службу на час ліквідації шахти «Гірняк»;

- запис № 14 від 30 листопада 1999 року звільнена за статтею 40 пункт 1 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату;

- запис № 17 від 09 січня 2001 року прийнята машиністом підйомних машин на електромеханічну дільницю на період ліквідації шахти «Гірник»;

- запис № 18 від 02 січня 2004 року Селидівська дирекція по ліквідації шахт увійшла до складу ДП «Обласна дирекція «Донуглереструктурізація», створена шляхом відділення з ДК «Укрвуглереструктурізація» ;

- запис № 19 від 30 березня 2007 року звільнена у зв`язку із закінченням договору пункт 2 статті 36 КЗпП України;

- запис № 20 від 05 квітня 2007 року прийнята лампівником ТОВ «Донбасвуглерозробка»;

- запис № 21 від 01 березня 2008 року переведена мотористом вентиляційних установок;

- запис № 22 від 07 червня 2009 року звільнена за власним бажанням;

- запис № 23 від 09 вересня 2009 року прийнята на ТОВ «Донбасвуглерозробка» машиністом вентиляційних установок;

- запис № 24 від 23 листопада 2012 року звільнена за угодою сторін.

Вказані записи у трудовій книжці оформлені належним чином (мають номера наказів, дати їх винесення, підписи та посади осіб, які вносили вказані записи, печатки підприємств).

Тобто, вказані записи у повному обсязі підтверджують факт роботи позивача за спірний період.

Таким чином, суд приходить до висновку, що уточнюючі довідки для підтвердження пільгового стажу необхідно надавати лише в разі, коли відсутні відповідні відомості в трудовій книжці.

Окрім того, пунктом 20 Порядку № 637 визначено, що у разі коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу необхідно надавати уточнюючі довідки.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що посилання відповідача на неможливість включення до пільгового стажу спірного періоду праці позивача в зв`язку з невідповідністю уточнюючої довідки є безпідставними, оскільки наявний трудовий стаж позивача повний робочий день під землею, на посадах, які відносяться до Списку № 1 - підтверджено записами в трудовій книжці, яка є основним документом.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 14 квітня 2018 року у справі № 164/1993/14-а, від 19 червня 2018 року у справі № 592/5846/17, від 25 вересня 2018 року у справі № 242/65/17.

Пунктом 3 Порядку застосування Списків № 1 та № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2005 року № 1451/11731 (далі - Порядок № 383) встановлено, що при визначені права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. При цьому до пільгового стажу роботи зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку № 383 результати атестації (як уперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, упродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінились докорінні умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація

Згідно з пунктом 4.3 Порядку № 383 у разі підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах за результатами атестації, вперше проведеної до 21 серпня 1997 року (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць) до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи зі шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Пунктом 10 Порядку № 383 установлено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку з оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку з наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та в разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року № 442 (далі - Порядком № 442) та Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України (далі - Мінпраці) від 01 вересня 1992 року № 41 (далі - Методичні рекомендації).

Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 442 та підпункту 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Так, згідно статтею 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність керівників суб`єктів господарювання. Порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У разі, якщо не проведення атестації мало своїм наслідком заподіяння шкоди здоров`ю працівнику, керівник підприємства може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за статтею 271 Кримінального кодексу України.

Атестація робочих місць відповідно до Порядку № 442 та Методичних рекомендацій передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам, і правилам, установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.

За змістом пунктів 8 та 9 Порядку № 442 проведення атестації робочих місць відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо.

При цьому особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку № 1 або № 2, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку № 442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.

Отже, можна зробити висновок, що особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 1 або № 2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком № 1 або № 2, відповідно до статті 13 Закону № 1788-ХІІ.

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Аналогічний правовий висновок виклала Велика палата Верховного Суду у справі № 520/15025/16-а від 19.02.2020 року

За таких обставин, не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у зарахуванні позивачу до пільгового стажу за Списком № 2 періодів роботи з 21.03.1990 року по 30.09.1992 року та з 01.08.1993 року по 30.09.1995 року.

Щодо не зарахування відповідачем до пільгового стажу періодів роботи: з 21.09.1989 року по 20.03.1990 року на підприємстві Шахтоуправління «Гірник» у зв`язку із проходженням курсів підвищення кваліфікації, суд зазначає наступне.

Пунктом "д" частини третьої та частиною шостою статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

При призначенні пенсій на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14 та пенсій за вислугу років відповідно до статті 55 цього Закону провадиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цими статтями, за умови, що зазначені роботи дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах.

Згідно зі статтею 38 Закону України "Про професійно-технічну освіту" № 103/98- ВР від 10 лютого 1998 року/далі - Закон № 103/98-ВР, час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховуються до трудового стажу учня, слухача, у тому числі безперервний стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Відповідно до статті 3 Закону № 103/98-ВР професійно-технічне навчання - складова професійно-технічної освіти. Професійно-технічне навчання передбачає формування у громадян професійних умінь і навичок, необхідних для виконання певної роботи чи групи робіт, і може здійснюватися у професійно-технічних навчальних закладах, а також шляхом індивідуального чи курсового навчання на виробництві, у сфері послуг.

Професійно-технічна освіта забезпечує здобуття громадянами професії відповідно до їх покликань, інтересів, здібностей, а також допрофесійну підготовку, перепідготовку, підвищення їх кваліфікації.

Допрофесійна підготовка - це здобуття початкових професійних знань, умінь особами, які раніше не мали робітничої професії.

Підвищення кваліфікації робітників - це професійно-технічне навчання робітників, що дає можливість розширювати і поглиблювати раніше здобуті професійні знання, уміння і навички на рівні вимог виробництва чи сфери послуг.

Частиною першою статті 18 Закону № 103/98-ВР визначено, що до професійно- технічних навчальних закладів належать, зокрема професійно-технічні училища відповідного профілю, а також навчально-курсовий комбінат.

Отже, передбачено право особи, яка навчається за спеціальністю або на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, на зарахування періоду навчання в професійно-технічному училищі та в навчально-курсовому комбінаті до стажу роботи за Списком №2, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Аналогічного правового висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року у справі №266/3152/16-а (реєстраційний номер в ЄДРСР 81431094) та від 25 квітня 2019 року у справі №607/12395/16-а (реєстраційний номер в ЄДРСР 81478167).

Відповідно до пунктів 3 та 10 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 383 від 18 листопада 2005 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2005 року за № 1451/11731 /далі - Порядок №383/, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи.

Отже, необхідними умовами для зарахування періодів роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників до пільгового стажу, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, є встановлення факту наявності посади, професії або роботи, яку займала чи виконувала особа, у Списку № 2, чинному на період роботи особи, а також документальне підтвердження особою перебування на посаді, зайнятість за професією або виконання робіт, що містяться у Списку № 2.

У зазначені періоди навчання позивача професії «машиніст конвеєра» була включена до Списку №2, чинного у відповідні періоди навчання та роботи позивача.

Так, у розділі І "Гірничі роботи" Списку № 2 виробництв, цехів, професій та посад, посада машиніст конвеєру передбачена у списку робот в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах і в пільгових розмірах, затвердженого постановою Радою Міністрів СРСР № 1173 від 22 серпня 1956 року.

Записом №4 трудової книжки серії НОМЕР_3 підтверджується, що ОСОБА_1 у період з 21.09.1989 року по 21.03.1990 року була направлена на курси машиністів підйому до Селидівського УКК, а з 22 березня 1990 року продовжила роботу на посаді машиніст конвеєра.

В наслідок чого, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про професійно-технічну освіту», позивач має право на зарахування до стажу роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах періоду з 21.09.1989 року по 21.03.1990 року.

Щодо не зарахування позивачу до страхового та пільгового стажу період роботи на підприємстві ВП Шахта Курахівська ДП Селидіввугілля з 16.10.2018 року по 31.08.2020 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частиною 3 статті 24 Закону № 1058-IV визначає, що страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до положень статті 106 Закону № 1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату єдиного внеску законом покладено на страхувальника.

Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Верховного Суду від 24 травня 2018 року по справі 490/12392/16-а.

Враховуючи наведене, суд погоджується з доводами позивача про те, що позивач не повинен нести відповідальність за неналежне виконання підприємством своїх обов`язків по сплаті обов`язкових платежів. Обов`язок щодо сплати страхових внесків законом покладено на роботодавця, а тому наявність заборгованості по її сплаті не може бути підставою обмеження реалізації позивача права на призначення пенсії.

Окрім того, суд зазначає наступне.

З 01.01.2004 таким законом є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який був прийнятий на зміну положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Отже, оскільки і Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», і Закон України «Про пенсійне забезпечення» регулюють одні і ті ж правовідносини, то пріоритет у застосуванні за загальним правилом мають норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як акту права, прийнятого пізніше у часі, а норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягають субсидіарному (додатковому) застосуванню у разі неурегульованості певного питання у приписах Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд зазначає, що згідно пункту б статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до Закону України від 02.03.2015 №213-VIII, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом України від 02.03.2015 №213-VIII раніше передбачений пункт б статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», віковий ценз для жінок у 50 років було збільшено до 55 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу, за яким жінки, дати народження яких припадали на 01 жовтня 1967 року по 31 березня 1969 рік, набували право на пенсію по досягненню 54 роки.

Закон України від 02.03.2015 №213-VIII набув чинності з 01.04.2015.

Відповідно до пункту 2 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком N 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: 1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення". У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом. Підприємства та організації (крім сільськогосподарських товаровиробників, віднесених до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені підпунктом 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України) вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, крім тих, які були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України; на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, а також на інших роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до частини другої статті 114 цього Закону, - до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону за раніше діючим порядком; за рахунок коштів Державного бюджету України пенсії, призначені особам відповідно до пунктів "б" - "з" статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (стосовно осіб, які на дату відшкодування віднесені до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені підпунктом 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України) та відповідно до статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» та після цієї дати відповідно до пунктів 2-8 частини другої статті 114 цього Закону (стосовно осіб, які працювали у сільськогосподарських товаровиробників, які на дату відшкодування віднесені до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені підпунктом 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України) та частини третьої статті 114 цього Закону.

Отже, і після набуття чинності нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» правила призначення пенсій за Списком №2 регламентувались пункт б статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Такий стан правового регулювання існував до календарної дати набрання чинності нормами Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII (11.10.2017), яким текст Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" був доповнений, зокрема, ст.114, згідно з ч.1 якої право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком N 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

При цьому, Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII у новій редакції був викладений пункт 2 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», де указувалось, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком N 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Згідно з пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017р. №2148-VIII на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 53 роки 6 місяців - з 1 квітня 1968 року по 30 вересня 1968 року.

У силу спеціальної вказівки у Законі України від 03.10.2017 №2148-VIII наведені вище норми закону почали застосовуватись з 01.10.2017.

Відтак, з 01.10.2017 правила призначення пенсій за Списком №2 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме: пункту б-з статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції Закону України від 02.03.2015 №213-VIII та п.2 ч.2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII.

Правила згаданих законів були повністю уніфікованими (ідентичними).

Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 №1-р/2020 "У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII".

Пунктом 1 резолютивної частини названого судового акту визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року N 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII.

Відповідно до п.2 резолютивної частини названого судового акту стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року N 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року N 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини названого судового акту застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»- «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року N 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року N 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.

Отже, з 23.01.2020 в Україні існують два закони, котрі одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком №2, а саме: пункт б-з стаття 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до Закону України від 02.03.2015 №213-VIII та п.2 ч.2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII.

Відносно позивача правила означених законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає 50 років за п. б-з статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до Закону України від 02.03.2015 №213-VIII та 55 років за пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII.

Зважаючи на частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви №23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява №39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли віковий ценз має бути встановлений на рівні найменшої величини, тобто 50 років.

Критерії законності рішення (діяння, тобто управлінського волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах частини 2 статті 2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта частини 2 статті 77 КАС України.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - поза будь-яким розумним сумнівом, у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування «баланс вірогідностей».

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд констатує, що обрані адміністративним органом у даному конкретному випадку мотиви вчинення владного управлінського волевиявлення не враховують правила розв`язання колізій між діючими актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на користь невладного суб`єкта - приватної особи (тобто на користь позивача).

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про те, що у межах спірних правовідносин слід віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для заявника закону.

Враховуючи встановлені у справі обставини та підхід до правового регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку про визнання протиправним та скасування рішення Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 2199 від 15 вересня 2020 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 за нормами пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити та виплатити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 згідно пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з дня звернення - 15 вересня 2020 року, суд зазначає наступне.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відповідно до частин 1, 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням наведеного, а також дискреції пенсійного органу в питаннях призначення пенсії, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію за віком на пільгових умовах вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 15 вересня 2020 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням правової позиції, викладеної у цьому рішенні.

Відповідно до пункту 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

За приписами частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем при пред`явленні адміністративного позову сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн., що підтверджується наявною в матеріалах адміністративної справи квитанцією ПриватБанку про сплату від 02 листопада 2020 року (арк. справи 9).

Таким чином, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 630,60 грн. підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань з Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь позивача.

Керуючись 2, 3, 5- 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 94, 139, 194, 205, 241-243, 245, 246, 295,297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстрованої за місцем проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (юридична адреса: 85400, Донецька обл., місто Селидове, ВУЛИЦЯ ГЕРОЇВ ПРАЦІ, будинок 6, ) про визнання неправомірними дії та скасування рішення від 15 вересня 2020 року про відмову у призначенні пенсії та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити частково.

Скасувати рішення Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 15 вересня 2020 року № 2199 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Селидовське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (юридична адреса: 85400, Донецька обл., місто Селидове, ВУЛИЦЯ ГЕРОЇВ ПРАЦІ, будинок 6, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії № 550 від 15.09.2020 року згідно пункту б статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (юридична адреса: 85400, Донецька обл., місто Селидове, ВУЛИЦЯ ГЕРОЇВ ПРАЦІ, будинок 6, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрованої за місцем проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 630,60 грн. (шістсот тридцять гривень 60 копійок).

Рішення прийнято в порядку письмового провадження 09 грудня 2020 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.В. Зінченко