Справа № 160/1965/20
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2020-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 грудня 2020 року м. Дніпросправа № 160/1965/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпрі

апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року (головуючий суддя Кадникова Г.В.) в адміністративній справі

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області

про скасування постанови про накладення штрафу, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (далі Відповідач) в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН3990/739/АВ/ТД/-ФС/24 від 31.01.2020 року, складену першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Осадчим Ігорем.

В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, зазначив, що контролюючий орган дійшов помилкового висновку про допуск Позивачем до роботи працівника без укладення трудового договору з огляду на те, що Позивачем з даною фізичною особою укладено цивільно-правові договори про виконання робіт (надання послуг), які не містять ознак трудових договорів, а тому накладення штрафу є безпідставним. Вказана особа не могла працювати за трудовим договором, оскільки є внутрішньо переміщеною особою та часто від`їздила на територію, що непідконтрольна Україні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року адміністративний позов задоволено (а.с.34-36, т.2).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, зокрема, зазначив, що предметом цивільно-правових відносин є сам результат праці, в той час як за трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посад відповідної кваліфікації. За договорами ОСОБА_2 відповідала за кінцевий результат праці і могла залучати інших осіб до виконання роботи, в той час коли за трудовим договором працівник зобов`язується виконувати обов`язки, що входять до його трудової функції, особисто своєю працею. ОСОБА_2 не проходила інструктажів з правил безпеки під час виконання робіт та не була зобов`язана виконувати накази та розпорядження ОСОБА_1 .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Відповідач, із посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що систематично впродовж усього 2018 року та січня-червня 2019 року ОСОБА_3 виконувала роботу для ФОП ОСОБА_1 , що вказує на постійний характер виконання роботи. Відповідач вказує на наявність саме трудових відносин між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зазначає, що Позивач застосовував працю ОСОБА_2 без належного оформлення трудових відносин, що є порушенням частини першої статті 21 та частин першої і третьої статті 24 КЗпП України та вчинив дії, спрямовані на приховування трудових відносин шляхом укладення договорів цивільно-правового характеру, що заборонено пунктом другим частини п`ятої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення». Укладення договору підряду позбавляє права найманого працівника на обов`язкові елементи нормативно-правових актів трудового законодавства, зокрема права на належні, безпечні та здорові умови праці, права на одержання щорічної відпустки або грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки у разі звільнення, гарантії від незаконного звільнення тощо.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що ОСОБА_2 виконувала роботу на свій ризик, самостійно організовувала роботи та не підлягала під дію правил внутрішнього трудового розпорядку. Оплата праці за виконані роботи не мала систематичного характеру, як це передбачено трудовим договором, була разовою, що підтверджується відповідними завданнями, визначеними Позивачем та проводилася згідно акту виконаних робіт.

Також Позивачем заявлено клопотання про розгляд справи без його участі, яке надійшло до суду апеляційної інстанції 30 листопада 2020 року.

Позивач, що був належним чином сповіщений про місце, дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився, представника не направив, що не перешкоджає розгляду справи.

Представник Відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представника Відповідача, проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено, що головний інспектор ГУ Держпраці у Дніпропетровській області Старікова Наталія Павлівна на підставі наказу від 22.11.2019 № 926-І направлення від 22.11.2019 №ЄОІ-Н здійснила інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 з питань додержання вимог законодавства.

За результатами даного відвідування складено акт №ДН3990/739/АВ від 06.12.2019 року, де зафіксовані наступні порушення: Позивач, як фізична особа-підприємець протягом 2018-2019 років уклала 9 ідентичних за змістом договорів з однією і тією ж фізичною особою ОСОБА_2 , предметом яких є «виконати прикраси для жіночого (для дитячого) одягу в кількості штук», а отже договорами обумовлено не конкретний результат роботи, а саме: процес праці.

Відповідно до акту №ДН3990/739/АВ-ВП від 20.12.2019 року Відповідачем зафіксовано відмову від підписання акту Позивачем.

31.01.2020 року Відповідачем на підставі акту інспекційного відвідування прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН3990/739/АВ/ТД-ФС/24 у розмірі 125'190 грн. 00 коп.

Відповідно до ч.1 ст.259 Кодексу законів про працю України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 11.02.2015 №96 (далі - Положення №96) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення.

Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю (підпункт 6 пункту 6 Положення №96).

Пунктом 7 Положення №96 закріплено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

У відповідності до зазначених норм, ГУ Держпраці у Дніпропетровській області делеговано повноваження щодо здійснення на території області державного контролю за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Процедуру проведення Управліннями Держпраці перевірки стану додержання законодавства про працю, визначено Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 року № 877-V (далі Закон №877-V) та Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №823 від 21.08.2019 зі змінами (далі - Порядок №823).

Відповідно до пункту 2 Порядку №823, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі інспекційних відвідувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Матеріалами справи підтверджено, що Позивачем протягом 2017-2019 років укладалися договори про виконання робіт (надання послуг) із фізичною особою ОСОБА_2 (цивільно-правові договори). Інспектором ГУ Держпраці у Дніпропетровській області їх встановлено у кількості 9 штук. Предметом всіх цих договорів є виготовлення прикрас для одягу.

Відповідач в акті інспекційного відвідування та в оскаржуваній постанові посилається на норми цивільного та трудового законодавства.

Частиною 1 статті 3 Кодексу законів про працю України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 Кодексу законів про працю України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частино 1 статті 21 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.3 ст.24 КЗпП України).

Стаття 626 ЦК України визначає загальне поняття цивільно-правового договору. Відповідно, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Позивач є фізичною особою-підприємцем, та має такі зареєстровані види діяльності:

Код КВЕД 14.13 Виробництво іншого верхнього одягу (основний);

Код КВЕД 14.14 Виробництво спіднього одягу;

Код КВЕД 85.59 Інші види освіти, н. в. і. у.;

Код КВЕД 95.29 Ремонт інших побутових виробів і предметів особистого вжитку;

Код КВЕД 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах;

Код КВЕД 47.91 Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет.

Відповідно до укладених договорів від 09.12.2017, 08.01.2018, 05.02.2018, 07.03.2018, 28.03.2018, 27.06.2018, 27.09.2018, 28.12.2018, 28.03.2018 для ательє « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_2 виконувалися роботи (надавалися послуги) з виготовлення прикрас для жіночого, дитячого одягу.

Зі змісту наведених договорів суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що:

- предметом цивільно-правових відносин є сам результат праці, в той час як за трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посад відповідної кваліфікації;

- за договорами ОСОБА_2 відповідала за кінцевий результат праці і могла залучати інших осіб до виконання роботи, в той час коли за трудовим договором працівник зобов`язується виконувати обов`язки, що входять до його трудової функції, особисто своєю працею;

- ОСОБА_2 не проходила інструктажів з правил безпеки під час виконання робіт та не була зобов`язана виконувати накази та розпорядження ОСОБА_1 .

Колегія суддів також звертає увагу на те, що судження про відсутність цивільно-правових відносин між суб`єктом господарювання і третьою особою, які непідтверджені належними та допустимими доказами, не можуть бути підставою для висновку про допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справа №160/8902/18; адміністративне провадження №К/9901/18108/19.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи ГУ Держпраці у Дніпропетровській області про порушення Позивачем вимог ст.ст.21, 24 Кодексу законів про працю України є помилковими, а тому прийнята на підставі цих висновків постанова №ДН3990/739/АВ/ТД/-ФС/24 від 31.01.2020 року є необґрунтованою і такою, що прийнята без врахування всіх істотних обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 29 травня 2020 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Відповідача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 310, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у справі №160/1965/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

В повному обсязі постанова складена 09 грудня 2020 року.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов