Справа № 640/4269/20
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4269/20 Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Кузьменка В.В., Пилипенко О.Є.,

секретаря Ткаченка В.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - адвокат Гуцало П.С.,

від відповідача - Маланчук В.М.,

від третьої особи - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Гаражного кооператива «Барвінок» до Департамента з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва про визнання протиправними та скасування рішень, за апеляційною скаргою Департамента з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року Гаражний кооператив «Барвінок» (далі - позивач, ГК «Барвінок») звернувся у суд з позовом до Департамента з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва (далі - відповідач, Департамент з питань ДАБК м. Києва) про визнання незаконними та скасування постанов про накладення штрафа від 23 квітня 2019 року та приписа про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 17 квітня 2019 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2020 року відкрито провадження у справі.

21 вересня 2020 року ГК «Барвінок» подав заяву про забезпечення позову шляхом заборони зупинення стягнення у виконавчих провадженнях, відкритих на підставі оскаржуваних постанов про накладення штрафів, до набрання рішенням у справі законної сили.

В обґрунтування заяви про вжиття заходів забезпечення позову зазначає, що Подільським районним відділом Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавчі провадження №59486776 та №59486572 з примусового виконання постанов про накладення штрафа, які є предметом оскарження у суді. В рамках зазначених виконавчих проваджень державним виконавцем вчиняються дії з примусового стягнення штрафів, а саме, винесено постанови про накладення арешта на кошти та майно боржника, про опис та арешт майна та встановлено обмеження на право користування.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Не погоджуючись із ухвалою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні заяви ГК «Барвінок» про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивач не скористався правом на оскарження постанов про накладення штрафів протягом 15 днів, як це передбачено Порядком накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, затвердженим постановою Кабінета Міністрів України від 06 квітня 1995 року №240 (далі - Порядок №240). Також судом не враховано, що заходи забезпечення позову можуть вживатися судом лише у випадку реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, а також в межах позовних вимог і бути адекватними та співмірними з позовними вимогами. Оскільки виконавчі провадження, які просить зупинити позивач не є предметом розгляду у даній справі, підстави для задоволення заяви відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що позиція місцевого суду узгоджується з практикою Верховного Суду, а тому підстави для скасування ухвали відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що відповідач провів позапланову перевірку позивача щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів та правил, за результатами якої встановлено порушення позивачем вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

У зв`язку з виявленням зазначених порушень відповідач склав припис про усунення порушень та виніс постанови про накладення штрафів.

Уважаючи зазначені рішення протиправними, ГК «Барвінок» звернувся з відповідним позовом до суду.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано належні та переконливі докази існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам до ухвалення рішення в даній праві та необхідності докладання значних зусиль та витрат для захисту цих прав, свобод та інтересів у майбутньому, в разі не вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Ухвалу про забезпечення позову постановляє суд першої інстанції, а якщо розпочато апеляційне провадження, то таку ухвалу може постановити суд апеляційної інстанції.

Згідно частини 2 зазначеної правової норми забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами частин 1 та 2 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

При цьому, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, процесуальний закон наділяє суд повноваженнями на вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. Однак, передумовою для вжиття таких заходів, з урахуванням положень частини 2 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України, є існування та встановлення судом обставин, визначених частиною 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як убачається з матеріалів справи, постанови про накладення штрафів, які є предметом судового розгляду у даній справі, направлені до органу Державної виконавчої служби для примусового виконання. 09 липня 2020 року державним виконавцем Подільського районного відділа Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції прийнято постанови про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання цих постанов, а 15 та 16 серпня 2020 року - постанови про арешт коштів та майна боржника.

Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» від 14 жовтня 1994 року №208/94-ВР постанову про накладення штрафа за правопорушення у сфері містобудівної діяльності може бути оскаржено до суду протягом 15 днів з дня її винесення з повідомленням про таке оскарження у той самий строк орган, який виніс постанову.

Положеннями Порядка №240 закріплено, що постанова у справі, яку не було оскаржено у встановлений законом строк, набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження. Оскарження постанови про накладення штрафа в установлений строк зупиняє її виконання до набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Штраф підлягає сплаті протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення або надіслання такої постанови.

У разі несплати штрафу в установлений строк уповноважена посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю надсилає другий примірник постанови про накладення штрафу до органу державної виконавчої служби для примусового виконання за адресою місцезнаходження (місця проживання, місця реєстрації), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини 4 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Згідно пункта 2 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у випадку несплати у добровільному порядку штрафа, накладеного постановою органа державного архітектурно-будівельного контролю, останній вправі звернутися до органів державної виконавчої служби з метою примусового її виконання. Відкриття ж виконавчих проваджень з виконання таких постанов, попри їх оскарження у судовому порядку, та накладення арешта на кошти та майно свідчить, що протягом судового розгляду даної справи державним виконавцем вчиняються дії з примусового виконання постанов про накладення штрафів, шляхом, зокрема, накладення арешту на кошти та майно позивача, що унеможливить здійснення ним господарської діяльності.

У контексті наведеного, судовою колегією враховується, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року ) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 наголошував на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Як зазначено вище, відповідно до частини 2 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, передумовою вжиття заходів забезпечення позову є необхідність встановлення судом їх співмірності із заявленими позовними вимогами, а також врахування наслідків вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

У межах визначеної нормативної регламентації спірних правовідносин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що зупинення стягнення за оскаржуваними позивачем постановами про накладення штрафів є допустимим та пропорційним заходом забезпечення позову, невжиття якого може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, адже подальше примусове виконання органами державної виконавчої служби постанов про накладення штрафа унеможливить нормальне функціонування позивача та поставить під загрозу можливість виконання його статутних завдань.

Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що викладені у заяві про забезпечення позову вимоги у розрізі наявних у матеріалах справи документів дають об`єктивні підстави вважати про необхідність вжиття заходів забезпечення позову у межах розгляду даної справи до набрання законної сили рішенням у ній, а тому висновок місцевого суду про її задоволення є обґрунтованим, а ухвала суду першої інстанції - законною.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 310, 312, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департамента з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді В.В. Кузьменко

О.Є. Пилипенко

(Повний текст постанови складений 09 грудня 2020 року.)