Справа № 280/4274/20
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2020-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 листопада 2020 року м. Дніпросправа № 280/4274/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 06.08.2020 року в адміністративній справі №280/4274/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення та зобовязання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якій позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати Рішення управління Пенсійного фонду України в Чернігівському районі Запорізької області № 1 від 05.01.2016; зарахувати період роботи з 22.08.1992 року по 31.01.1997 рік (8 років, 10 місяців 20 днів) на посаді сестри-господині, санітарки-буфетниці та санітарки-палатної психіатричного відділення Чернігівської центральної районної лікарні до пільгового стажу за Списком № 2; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за віком на пільгових умовах відповідно пункту б частини 1 статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення та пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 21.10.2015 року та здійснити перерахунок вже призначеної 25.11.2019 пенсії за віком на пільгових умовах (рішення №66) відповідно до чинного законодавства на час первинного звернення.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 06.08.2020 року клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про зобов`язання зарахувати період роботи з 22.08.1992 року по 31.01.1997 рік (8 років, 10 місяців 20 днів) на посаді сестри-господині, санітарки-буфетниці та санітарки-палатної психіатричного відділення Чернігівської центральної районної лікарні до пільгового стажу за Списком № 2; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за віком на пільгових умовах відповідно пункту б частини 1 статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення та пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 21.10.2015 року та здійснити перерахунок вже призначеної 25.11.2019 пенсії за віком на пільгових умовах (рішення №66) відповідно до чинного законодавства на час первинного звернення. Позовну заяву ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування Рішення управління Пенсійного фонду України в Чернігівському районі Запорізької області № 1 від 05.01.2016,- залишено без розгляду.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду до суду першої інстанції для ухвалення додаткового судового рішення. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем оскаржується Рішення управління Пенсійного фонду України в Чернігівському районі Запорізької області № 1 від 05.01.2016, а також, позивач просить суд зарахувати періоди її роботи з 22.08.1992 року по 31.01.1997 рік до пільгового стажу за Списком № 2 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно пункту б частини 1 статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку позивач зазначає, що 09.10.2015 звернулась до управління Пенсійного фонду України в Чернігівському районі Запорізької області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, подавши пакет документів. 09.02.2016 ОСОБА_1 отримала письмове повідомлення № 1/03 від управління Пенсійного фонду України в Чернігівському районі Запорізької області про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком 2, яке не містило конкретної підстави відмови призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, мотивів не зарахування до стажу окремих періодів роботи. Вказані обставини унеможливили звернення одразу за захистом прав до суду.

Позивач також зазначає, що протягом 2017 року зверталась до територіального управління Пенсійного фонду України, задля отримання рішення про відмову у призначенні пенсії з роз`ясненням підстав такої відмови. Проте, лише наприкінці листопада 2017 року отримала копію рішення № 1 від 05.01.2016.

Встановолено, що матеріалами справи дійсно не підтверджується, що у 2016 році позивач отримувала рішення №1 від 05.01.2016, оскільки їй було направлено лише повідомлення про відмову у призначенні пенсії, без роз`яснення підстав такої відмови. Натомість, як встановлено судом, що лише у відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у 2017 році позивачці було роз`яснено підстави відмови у призначенні їй пенсії на пільгових умовах. Дана обставина підтверджена і представником позивача. Доказів зворотного представником відповідача не надано.

Однак,будь-яких доказів наявності поважних причин не звернення до суду з 2017 року щодо оскарження рішення № 1 від 05.01.2016 ані сам позивач, ані її представник не надали. Посилання позивача на те, що вона протягом 2017-2019 років доглядала близьких родичів у зв`язку з їх хворобою та не могла сама звернутися до суду або уповноважити на це свого представника не підтверджується наданими документами.

Суд першої інстанції, залишаючи в частині позов без розгляду, виходив з того, що судом не встановлено наявності поважних причин, за яких позивач не міг звернутися до адміністративного суду. Будь-яких істотних і вагомих причин пропуску строку на звернення до суду, які б непереборно перешкоджали позивачу звернутись до суду або надавали б суду підстави обчислювати строк звернення до суду з іншої дати та вважати строк звернення до суду не пропущеним або пропущеним, але з поважних причин, ні позовна заява, ні додані до неї матеріали, а ні заява про поновлення пропущеного строку - не містять.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з урахуванням такого.

Частиною 1 ст. 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 123 КАС України встановлено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначав, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Поважними причинами пропуску процесуального строку можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

Отже, строк повинен бути пропущений виключно з поважних причин.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, вирішальним у визначенні строків звернення до адміністративного суду є встановлення фактів, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав та зміг вчинити дії, направлені на їх відновлення.

Звернення до суду з позовом є способом реалізації права на захист порушених прав і свобод особи, які така особа вважає порушеними у зв`язку з виникненням певних обставин, що впливають на її права. Отже, початок перебігу строку звернення до суду пов`язується саме з виникненням оспорюваних правовідносин, тобто предметом позовних вимог та часом коли особа дізналася або повинна була дізнатися про такі обставини, адже наслідки для особи настають незалежно від підстав, за яких прийнято оскаржуваний акт індивідуальної дії, а з моменту прийняття такого рішення.

З матеріалів справи вбачається, що протягом 2017 року зверталась до територіального управління Пенсійного фонду України, задля отримання рішення про відмову у призначенні пенсії з роз`ясненням підстав такої відмови та наприкінці листопада 2017 року отримала копію рішення № 1 від 05.01.2016.

Однак,будь-яких доказів наявності поважних причин не звернення до суду з 2017 року щодо оскарження рішення № 1 від 05.01.2016 не надано

Також позивачем не надано доказів на те, що вона протягом 2017-2019 років доглядала близьких родичів у зв`язку з їх хворобою та не могла звернутися до суду або уповноваджити на це свого представника не підтверджено наданими документами.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність поважних причин, за яких позивач не міг би звернутися до адміністративного суду. Будь-яких істотних і вагомих причин пропуску строку на звернення до суду, які б непереборно перешкоджали позивачу звернутись до суду або надавали б суду підстави обчислювати строк звернення до суду з іншої дати та вважати строк звернення до суду не пропущеним або пропущеним, але з поважних причин, ні позовна заява, ні додані до неї матеріали - не містять.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не підтверджено поважність причин пропуску строку звернення до суду.

У справах "Стаббігс та інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії" Суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Справі "Пономарьов проти України" Європейський суд зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Круз проти Польщі" виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване судове рішення відповідно з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які б були б підставою для скасування, а тому апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 06.08.2020 року в адміністративній справі №280/4274/20 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов