Справа № 160/11214/20
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.,
16 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до департаменту патрульної поліції Національної поліції України, у якій просить
- зобов`язати відповідача надати позивачу інформацію, а саме: запис відеореєстратора в період з 11:28 до 15:00 20.01.2020 року, зі службового автомобіля, який прибув за викликом позивача на спеціальну лінію «102», який здійснив близько о 11:28 20.01.2020 року, (транспортний засіб 11*3781).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не погоджується з бездіяльністю відповідача щодо надання неповної інформації, запитуваної у зверненні від 12.02.2020 року, а саме: ненадання відеозапису зі службового автомобіля, який прибув за викликом позивача на спеціальну лінію «102» близько о 11:28 20.01.2020 року у період з 11:28 до 15:00 20.01.2020 року. Ненадання відеозапису є порушенням прав позивача, обмеження доступу до інформації та відмови у наданні інформації має застосовуватись виключно у випадках, передбачених Законом України «Про доступ до публічної інформації», а не безпідставно з метою приховати протиправну бездіяльність патрульних поліцейських.
На думку позивача, оскаржувана бездіяльність є протиправною, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до ч.6 ст.12, ч.1,2 ст.257, ч.1 ст.260 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена справа є справою незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст.262 КАС України підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться.
19.10.2020 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про надання відповідачу часу на подання до суду відзиву на позовну заяву та письмових доказів, які підтверджують обставини справи, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, протягом 15 днів з дня закінчення строку дії карантину, встановленого на території України у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби.
На виконання вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 року на адресу суду від відповідача 24.11.2020 року надійшов відзив на позовну заяву.
07.12.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив,в якій останнім зазначено, що відповідачем у відзиві не наведеного жодного аргументу, який би спростував право позивача на отримання запитуваної інформації. Позовні вимоги просив задоволити у повному обсязі.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
ОСОБА_1 є громадянином України згідно з паспортом серії НОМЕР_3 .
У департаменті патрульної поліції Національної поліції України перебуває на розгляді звернення ОСОБА_1 від 30.01.2020 року №М-971, яке надійшло з Національної поліції України, щодо можливих неправомірних дій окремих працівників управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції.
Розгляд звернення було призначено на 18.02.2020 року, що підтверджується листом департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 07.02.2020 року №М-971/41/2/02-2020.
12.02.2020 року позивачем подано до департаменту патрульної поліції Національної поліції України заяву, в якій з метою взаємного порозуміння та не перетворення розгляду скарги на односторонню доповідь, а також для забезпечення всебічного та об`єктивного розгляду просив мати в наявності:
- інформацію відносно повідомлення на спеціальну лінію «102» 20.01.2020 року о 11:28, просив встановити: годину прибуття патрульних, прізвища та звання патрульних поліцейських які прибули за викликом, номер екіпажу та реєстраційний номер службового автомобіля, що прибув за цим викликом, запис відеореєстратора з службового автомобіля який прибув за цим викликом в період з 11:28 до 15:00 20.01.2020 року та нагрудних реєстраторів патрульних поліцейських, перелік транспортних засобів відносно яких було здійснено виклик патрульної поліції, вичерпний перелік вжитих заходів реагування та складених адміністративних матеріалів;
- добуту інформацію просив оформити у вигляді довідки (з дотриманням вимог законодавства щодо захисту персональних даних), яку просив зареєструвати та надати особисто в ході розгляду.
12.03.2020 року департаментом патрульної поліції Національної поліції України надано відповідь, оформлену листом №М-1431/41/02-2020, в якій повідомлено наступне:
- відповідно до даних інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» (далі - система ІПНП) 20.01.2020 об 11.30 на скорочений номер «102» надійшло повідомлення про порушення Правил дорожнього руху за адресою: пл. Генерала Григоренка, З, М; Львів. Зміст повідомлення: «Припарковано з порушенням ПДР на пішохідних переходах площі, де наявний знак, що забороняє паркування: авто «Сітроен», НОМЕР_4 , «Тойота», НОМЕР_5 , «Ланос», НОМЕР_6 , «Фольксваген», НОМЕР_7 , «Ауді», НОМЕР_8 , «Фольксваген», НОМЕР_9 , марку не вказано, НОМЕР_10 , «Лендровер», НОМЕР_11 , «Шкода», НОМЕР_12 , «Ніссан», НОМЕР_13 , «Мазда», НОМЕР_14 , на стоянці для інвалідів: «Джеллі», 1139. Заявник очікує за адресою поліцію».
Згідно з відомостями системи ІПНП, реагування на повідомлення позивача здійснювали працівники екіпажу у складі командира взводу № 1 роти № 1 батальйону № 3 управління патрульної поліції у Львівській області департаменту патрульної поліції (далі - УПП у Львівській області ДПП) старшого лейтенанта поліції Гончарука Олександра Анатолійовича та поліцейського взводу № 2 роти № 1 батальйону № 3 УПП у Львівській області ДПП капрала поліції Ільницького Олександра Петровича, які прибули на виклик об 11:48.
Відповідно до дислокації сил та засобів батальйону № 3 УПП у Львівській області ДПП за 20.01.2020, згадані працівники УПП у Львівській області ДПП виконували свої обов`язки на службовому автомобілі ТОУОТА PRIUS, номерний знак НОМЕР_2 .
За результатами опрацювання вказаного виклику працівниками екіпажу патрульної поліції притягнуто до адміністративної відповідальності водія NISSАN, номерний знак НОМЕР_13 . Поліцейськими також установлено, що водій автомобіля GEELY, номерний знак НОМЕР_15 , перевозив особу з інвалідністю, тому здійснив стоянку в дозволеному місці.
На запитуваних відеозаписах з відеореєстратора, установленого у службовому автомобілі, а також з портативного відеореєстратора, закріпленого на однострої старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 під час реагування на повідомлення міститься інформація про третіх осіб, а саме: відомості про таємницю особистого та сімейного життя, гарантовані Конституцією України та нормами законодавства щодо захисту персональних даних.
Зважаючи на те, що у ДПП немає технічної можливості деперсоніфікації зафіксованих на відеозаписах третіх осіб, надання таких відеозаписів без їх згоди може завдати шкоду особистим правам та інтересам таких осіб.
19.03.2020 року позивач звернувся до департаменту патрульної поліції Національної поліції України із заявою, в якій, крім іншого, просив вказати конкретну об`єктивну причину чому він не може отримати запис з відео реєстратора службового автомобіля 11*3781 за час опрацювання свого виклику, з уточненням який саме нормативно-правовий акт забороняє надання такої інформації заявнику в рамках розгляду скарги. Позивач зазначив, що про нагрудний відеореєстратор мова не йде, тому що позивач допускає наявність факту фіксації на нього документів, які містять персональні дані.
13.04.2020 року департаментом патрульної поліції Національної поліції України надано відповідь, оформлену листом №М-3566/41/2/02-2020, в якій повідомлено, зокрема, що відповідно до Законів України «Про доступ до публічної інформації», «Про інформацію», «Про захист персональних даних», надати відеозаписи з відеореєстратора, установленого 20.01.2020 року у службовому автомобілі, а також з портативного відеореєстратора, закріпленого на однострої поліцейського під час реагування на згадане повідомлення, не видається за можливе, зважаючи на повідомлені в листі ДПП від 12.03.2020 року №М-1431/41/2/02-2020 обставини.
14.04.2020 року позивач надав запит на інформацію, що подається фізичним особам відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», в якому просив надати інформацію:
- вказати посадову/службову особу (посада, звання, прізвище, ім`я та по батькові) яка прийняла рішення про обмеження доступу мені як Заявнику до матеріалів відеозйомки відеореєстратора службового транспортного засобу патрульної поліції 11*3781 та портативного відеореєстратора патрульного поліцейського за час опрацювання виклику на спеціальну лінію «102» здійсненого позивачем 20.01.2020 року близько 11:28;
- статтею 21 Закону України «Про інформацію» визначено види інформації з обмеженим доступом, а саме: конфіденційна, таємна, службова. Позивач просив вказати до якої категорії було віднесено матеріали відеозйомки відеореєстратора службового транспортного засобу патрульної поліції 11*3781 за час опрацювання виклику на спеціальну лінію «102», здійсненого позивачем 20.01.2020 року близько 11:28;
- статтею 21 Закону України «Про інформацію» визначено види інформації з обмеженим доступом, а саме: конфіденційна, таємна, службова. Позивач просив вказати до якої категорії було віднесено матеріали відеозйомки портативного відеореєстратора патрульного поліцейського за час опрацювання виклику на спеціальну лінію «102», здійсненого позивачем 20.01.2020 року близько 11:28.
22.04.2020 року Департаментом патрульної поліції Національної поліції України надано відповідь, оформлену листом №363зі/41/2/02-2020, в якій повідомлено, зокрема, що на запитуваних позивачем записах з відеореєстратора, установленого 20.01.2020 року у службовому автомобілі, а також з портативного відео реєстратора, закріпленого на однострої поліцейського, під час реагування працівниками поліції на повідомлення позивача, міститься конфіденційна інформація.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо ненадання запису з відеореєстратора в період з 11:28 до 15:00 20.01.2020 року, зі службового автомобіля, який прибув за викликом позивача на спеціальну лінію «102» здійсненого близько о 11:28 20.01.2020 року, (транспортний засіб 11*3781), позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.
В статті 2 Закону України "Про захист персональних даних" надано визначення термінів, відповідно до яких у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні, зокрема:
- згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди;
- знеособлення персональних даних - вилучення відомостей, які дають змогу прямо чи опосередковано ідентифікувати особу;
- обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем;
- одержувач - фізична чи юридична особа, якій надаються персональні дані, у тому числі третя особа;
- персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована;
- розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця;
- суб`єкт персональних даних - фізична особа, персональні дані якої обробляються;
- третя особа - будь-яка особа, за винятком суб`єкта персональних даних, володільця чи розпорядника персональних даних та Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, якій володільцем чи розпорядником персональних даних здійснюється передача персональних даних.
Відповідно до частин 1 та 4 статті 5 наведеного закону об`єктами захисту є персональні дані, які можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.
Законом може бути заборонено віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом.
Як вже було зазначено вище, відповідно до статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, - є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 1 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Поряд з цим, частиною 2 статті 6 визначено критерії обмеження доступу до інформації, відповідно до яких обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Частиною 4 наведеної статті 6 встановлено, що інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.
Статтею 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено вимоги щодо оформлення запитів на інформацію.
Відповідно до частини 1 наведеної статті запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Частинами 2-5 цієї ж статті встановлено, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.
Письмовий запит подається в довільній формі.
Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Відповідно до положень частини 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Тобто, наведеною нормою Закону встановлено виключні випадки надання відмови в задоволенні запиту на інформацію. При цьому, їх перелік - є вичерпним та розширеному і довільному тлумаченню - не підлягає.
Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Згідно з частиною 4 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» - у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Як встановлено судом, позивачу відмовлено у наданні запису з відеореєстратора, у зв`язку з тим, що на запитуваних відеозаписах з відеореєстратора, установленого у службовому автомобілі, а також з портативного відеореєстратора, закріпленого на однострої старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 , під час реагування на повідомлення міститься інформація про третіх осіб, а саме: відомості про таємницю особистого та сімейного життя, гарантовані Конституцією України та нормами законодавства щодо захисту персональних даних.
Зважаючи на те, що у ДПП немає технічної можливості деперсоніфікації зафіксованих на відеозаписах третіх осіб, надання таких відеозаписів без їх згоди може завдати шкоду особистим правам та інтересам таких осіб.
Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону України «Про Національну поліцію» діяльність поліції, пов`язана із захистом і обробкою персональних даних, здійснюється на підставах, визначених Конституцією України, Законом України «Про захист персональних даних», іншими законами України.
При цьому, ч. 1 ст. 28 цього ж Закону встановлює, що поліція вживає всіх заходів недопущення будь-яких порушень прав і свобод людини, пов`язаних з інформації. Поліцейські несуть персональну дисциплінарну, адміністративну та кримінальну відповідальність за вчинені ними діяння, що призвели до порушень прав і свобод людини, пов`язаних з обробкою інформації.
Вимогами ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації; обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції, що встановлено вимогами статті 7 Закону України «Про Національну поліцію».
Положеннями ст. 32 Конституції України встановлено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання, поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У той же час в ст. 34 Конституції України мова йде про на обмеженість випадків та підстав права кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосудця. Офіційне тлумачення вказаної конституційної норми надано у Рішенні Конституційного Суду України № 2-рп/2012 від 20.01.2012,
Стаття 21 Закону України «Про інформацію» встановлює, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.
Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.
Положеннями ст. 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою.
Відповідно до ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних» порядок доступу до персональних даних третіх осіб визначається умовами згоди суб`єкта персональних даних, наданої володільцю персональних даних на обробку цих даних, або відповідно до вимог закону. Порядок доступу третіх осіб до персональних даних, які знаходяться у володінні розпорядника публічної інформації, визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також збереження її у таємниці (Рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 року № 2-рп/2012).
Також, згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про захист персональних даних», володільці, розпорядники персональних даних та треті особи зобов`язані забезпечити захист цих даних від випадкових втрати або знищення, від незаконної обробки, у тому числі незаконного знищення чи доступу до персональних даних.
У ст. 28 цього Закону зазначено, що порушення законодавства про захист персональних даних тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом.
Судом встановлено, що позивачу повідомлено у відповідях на його звернення/запити, що відеозапис, зазначений останнім в позовній заяві, містить конфіденційну інформацію про третіх осіб, а відтак інформацію з обмеженим доступом.
На підставі наведеного, враховуючи відсутність у відповідача технічної можливості деперсоніфікації зафіксованих на відеозаписах третіх осіб (тобто відсутність можливості вилучити з відеозапису інформацію з обмеженим доступом), з метою забезпечення прав та інтересів осіб, щодо яких вказані відеозаписи містять таку інформацію, обмеженню підлягає доступ до відеозапису і цілому.
Здійснюючі перевірку запиту позивача та наданої йому відповіді, судом встановлено, що вимога позивача, викладена у заяві від 12.02.2020 року, є наступного змісту: з метою взаємного порозуміння та не перетворення розгляду скарги на односторонню доповідь, а також для забезпечення всебічного та об`єктивного розгляду позивач просив мати в наявності:
- інформацію відносно повідомлення на спеціальну лінію «102» 20.01.2020 року о 11:28, просив встановити: годину прибуття патрульних, прізвища та звання патрульних поліцейських які прибули за викликом, номер екіпажу та реєстраційний номер службового автомобіля, що прибув за цим викликом, запис відеореєстратора з службового автомобіля який прибув за цим викликом в період з 11:28 до 15:00 20.01.2020 року та нагрудних реєстраторів патрульних поліцейських, перелік транспортних засобів відносно яких було здійснено виклик патрульної поліції, вичерпний перелік вжитих заходів реагування та складених адміністративних матеріалів;
- добуту інформацію просив оформити у вигляді довідки (з дотриманням вимог законодавства щодо захисту персональних даних), яку просив зареєструвати та надати особисто в ході розгляду.
З аналізу наведених вимог, судом не встановлено, що позивач заявою від 12.02.2020 року не виклав вимогу щодо надання йому запису відеореєстратору службового автомобіля, а лише просив мати в наявності таку інформацію під час розгляду справи та оформити її у вигляді довідки та надати позивачу.
Судом встановлено, що на вказану заяву від 12.02.2020 року відповідачем систематизовано отриману інформацію під час розгляду звернення позивача від 30.01.2020 року №М-971 та надано у формі листа від 12.03.2020 року №М-1431/41/02-2020.
Отже, зазначене звернення (заява) позивача за вх. № 1431 від 12.02.2020 не містить в собі вимоги про надання йому такого відеозапису. Натомість вказане звернення (заява) пов`язане з розглядом відповідачем іншого звернення (скарги) позивача, зареєстрованого відповідачем за вх. М-971 від 30.01.2020, та містить в собі прохання для належного розгляду скарги забезпечити на дату запланованого розгляду наявність певних відомостей про подію, стосовно обставин якої подано скаргу (такі відомості позивач просить оформити у вигляді довідки, яку після реєстрації просить надати йому особисто), а також відеозаписів з портативних відеореєстраторів поліцейських.
Дії відповідача щодо розгляду інших звернень/запитів позивача у цій справі не оскаржуються.
Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У даному випадку судом не встановлено порушення прав позивача, які підлягають судовому захисту, оскільки позивачу було надано інформацію у відповідності до вимог заяви від 12.02.2020 року.
Додатково, суд зазначає, що згідно з п. 1 розділу VIII Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 грудня 2018 року №1026 (далі - Інструкція № 1026), вивантаження відеозаписів з карт пам`яті портативних відеореєстраторів та відеореєстраторів, установлених на службових транспортних засобах, БпЛА, на сервер зберігання відеозаписів здійснюється шляхом приєднання карти пам`яті до спеціального обладнання в автоматичному режимі за допомогою спеціального програмного забезпечення або в інший спосіб, визначений виробником до такого сервера.
Як визначено пп. 1 п. З розділу VIII Інструкції № 1026, строк зберігання відеозаписів з портативних та відеореєстраторів, установлених у службових транспортних засобах, становить 30 діб.
Наведені обставини, а також те, що вказані відеозаписи стоуються третіх осіб, зумовлюють неможливість задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачу вказаний у відеозапис.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Позивач вмотивованих доводів на підтвердження позову не надав, натомість, відповідач виконав покладений на нього ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок, а саме довів правомірність своїх дій, чим спростував твердження позивача про порушення його прав та інтересів.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України, суд зробив висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Підстави для вирішення питання розподілу судових витрат згідно зі ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні, з огляду на те, що позивачу відмовлено в задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук