Справа № 380/2979/20
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції : Коморний О.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/2979/20 пров. № А/857/9373/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Матковської З.М., Шавеля Р.М.

за участю секретаря судового засідання: Волошин М.М.

представника апелянта: Шведа О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року у справі № 380/2979/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

16.04.2020р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування протокольного рішення №182 від 27.12.2019р. в частині відмови у призначенні одноразової грошової допомоги внаслідок захворювання та втрати працездатності.

Крім того, позивач просив суд, зобов`язати прийняти рішення про призначення і виплату одноразової грошової допомоги, як особі, яка втратила працездатність та отримала захворювання, передбаченою ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.07.2020р. позов задоволено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Міністерство оборони України подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.07.2020р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Представник апелянта Шведа О.Б. в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу із підстав у ній зазначених.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Як видно із матеріалів справи, 10.07.2018р., за результатами огляду Військово-лікарською комісією від 10.07.2018р. ОСОБА_1 встановлено захворювання, які пов`язані з захистом Батьківщини та пов`язані з проходженням військової служби та визнано непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час, що підтверджується свідоцтвом про хворобу № 1009/1 від 10.07.2018р. (а.с.12-13).

Із витягу наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 07.09.2018р. № 398 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 194 від 19.09.2018р. підполковник ОСОБА_1 начальник командного пункту - заступник начальника штабу з бойового управління військової частини НОМЕР_1 звільнений з військової служби у запас відповідно до «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» та п.«б» п.2 ч.5 ст.26 (за станом здоров`я) Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».(а.с.14).

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся через військовий комісаріат для направлення на розгляд комісії Міністерства Оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум документів щодо встановлення розміру одноразової грошової допомоги.

24.07.2019р. Міністерство Оборони України листом №734 повідомив позивача, що прийнято протокольне рішення засідання комісії від 05.07.2019р. №88, яким відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, у зв`язку з тим що ступінь втрати працездатності встановлено понад трьохмісячний термін після звільнення з військової служб. Тобто, встановлена ступінь втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини - 22.05.2019р., а дата звільнення з військової служби 19.09.2018р.(а. 16 )

Із довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках Медико-соціальної експертної комісії від 29.05.2019р. № 002275 видно, що ОСОБА_1 встановлено 25% втрати професійної працездатності та вказано дату огляду 05.10.2018р. 18.10.2018р.

З довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках Медико-соціальної експертної комісії від 09.10.2019р. №002299 видно, що позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності та вказано дату огляду 05.10.2018р. 18.10.2018р. (а.с.15).

В січні 2020р. ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою до відповідача про виплату одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, однак листом від 24.01.2020р. № 704 його повідомлено про результати розгляду заяви та надано витяг з протокольного рішення №182 від 27.12.2019р. засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, згідно якого відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із порушенням строків встановлення ступеня втрати працездатності. Тобто, встановлена ступінь втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини - 03.10.2019р., а дата звільнення з військової служби 19.09.2018р (а.с. 17-18).

ст.41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

В пп.7 п.2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

Отже, системний аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновків, що чинним законодавством передбачено призначення і виплата одноразової грошової допомоги особі, звільненої з військової служби, яка частково втратила працездатність у разі отримання захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення з військової служби.

І змісту ч.9 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» видно, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2014 року № 975 затверджений Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві. (далі - Порядок № 975).

В п.3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Із змісту п.8 Положення про порядок, умови та критерії інвалідності» яке затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009р. № 1317 видно, що датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у відсотках вважається день надходження до комісії документів, зазначених в п.3 цього Положення.

Тобто, в даному випадку днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги, є дата з якої встановлено втрату професійної працездатності, що зазначена в довідках про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках Медико-соціальної експертної комісії від 29.05.2019р. № 002275 та від 09.10.2019р. №002299, а саме дата огляду позивача: 05.10.2018р-18.10.2018р.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби 19.09.2018р, а часткова втрата працездатність у разі отримання захворювання під час виконання обов`язків військової служби пов`язані із захистом Батьківщини встановлена 10.07.2018р. тобто, до спливу трьохмісячного терміну після звільнення з військової служби.

З огляду на вказане, колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про пропуск позивачем тримісячного строку звернення за одноразовою грошовою допомогою, оскільки відповідно до ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовець має право на отримання одноразової грошової допомоги в тому числі й після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби.

Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 826/6846/16 та від 29.04.2020 у справі 760/9823/16-а.

ч.2 ст.16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у пп.5-9 п.2 ст.16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Також, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

При цьому, колегія суддів враховує ту обставину, що підставою для відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум є пропуск трьохмісячного строку встановлення ступеня втрати професійної працездатності після звільнення з військової служби, а неподання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум передбачених п. 11 Порядку № 975 необхідних документів .

Висновки апеляційного суду узгоджуються з правовою позицією яка викладена в постанові Верховного Суду від 30.09.2019р. у справі № 825/1380/18 ( № К/9901/58213/18).

ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень Міністерство оборони України діяв не у спосіб, що визначені законами та Конституцією України. Позивач отримав захворювання під час проходження військової служби та до спливу трьохмісячного строку після звільнення з військової служби звернувся до Медико-соціальної експертної комісії для встановлення ступені втрати працездатності, а тому має права на отримання одноразової грошової допомоги .

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року у справі № 380/2979/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Бруновська

Суддя З.М. Матковська

Суддя Р.М. Шавель

Постанова в повному обсязі складена 07.12.2020р.