Справа № 640/14385/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Єгорової Н.М.,

Коротких А.Ю.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "ЖБК-1" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом Обслуговуючого кооперативу "ЖБК-1" до Міністерства культури України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати припис Міністерства культури України (далі - Мінкультури) від 04.04.2019 № 10/10-5/74-19.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуваний припис є протиправним.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 15.04.2016 заступником Міністра культури України Карандєєвим Р.В. погоджено історико-містобудівне обґрунтування ОК «ЖБК-1» об`єкта «Будівництво житлових будинків по вул. Отто Шмідта, 9-11 у Шевченківському районі міста Києва».

Заступником Мінкультури 11.10.2016 погоджено проектну документацію «Будівництва житлових будинків по вул. Отто Шмідта, 9-11 у Шевченківському районі міста Києва».

Міністерством культури України 25.10.2016 надано дозвіл № 22-041/16з на проведення земляних робіт на території пам`ятки, охоронюваній археологічній території, в зонах охорони, в історичних ареалах населених місць на проведення земляних робіт з метою будівництва житлових будинків на території вул. Отто Шмідта, 9-11 у Шевченківському районі міста Києва, історичний ареал міста, зона охоронюваного ландшафту, на території пам`ятки археології національного значення «Лиса гора (Юрковиця) - городище та могильник ІХ-ХІІІ ст.» та на території пам`ятки історії та ландшафту місцевого значення «Історичний ландшафт Київських гір і долин р. Дніпра» терміном проведення земляних робіт до 31.12.2016.

Мінкультури 18.11.2016 погоджено генеральний план об`єкта «Будівництво житлових будинків по вул. Отто Шмідта, 9-11 у Шевченківському районі міста Києва».

Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва КМДА 31.05.2017 зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт № КВ 15 на проведення робіт з будівництва житлових будинків, замовник будівництва - ОК «ЖБК-1».

За результатами візуального обстеження містобудівної ситуації по вул. Отто Шмідта, 9-11 у Шевченківському районі міста Києва, проведеного 27.03.2019, відповідачем 04.04.2019 видано припис № 10/10-5/74-19, відповідно до якого Мінкультури вимагало:

- негайно припинити проведення земляних та будь-яких інших будівельних робіт на об`єкті «Будівництво житлових будинків по вул. Отто Шмідта, 9-11 у Шевченківському районі міста Києва», які виконуються в межах історичного ареалу міста Києва (рішення Київської міської ради від 28.03.2002 №370/1804 «про затвердження Генерального плану м. Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020року») з порушенням вимог частини 4 статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» без відповідного дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини;

- вжити заходів із приведення діяльності у відповідність до вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини;

- надати пояснення по суті викладених у п.1 зазначеного Припису фактів порушення законодавства про охорону культурної спадщини.

Не погодившись з таким приписом, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що зважаючи на відсутність у позивача станом на час проведення обстеження ділянки, складання акту і видачі припису дозволу на проведення земляних робіт по вул. Отто Шмідта, 9-11 у Шевченківському районі міста Києва, враховуючи заборону здійснювати земляні роботи без дозволу встановлену нормами статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та пункту 10 Порядку № 316, у Міністерства культури України наявними були правові підстави для прийняття оскаржуваного припису.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини; об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини.

Згідно частини першої статті 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини» державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Пунктом 1 Положення про Міністерство культури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 495 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Положення № 495), передбачено, що Міністерство культури України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мінкультури є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах культури та мистецтв, охорони культурної спадщини, вивезення, ввезення і повернення культурних цінностей, державної мовної політики, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері кінематографії, відновлення та збереження національної пам`яті.

За змістом статті 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить: 1) контроль за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; 16) заборона будь-якої діяльності юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу об`єкту культурної спадщини, видатній універсальній цінності об`єкта всесвітньої спадщини або порушує законодавство у сфері охорони культурної спадщини; 17) надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках національного значення, об`єктах всесвітньої спадщини, їх територіях, в зонах охорони, буферних зонах, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць; 18) видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток національного значення, об`єктів всесвітньої спадщини, припинення робіт на них, їх територіях, в зонах охорони, буферних зонах, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідними органами охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом, без дозволів або з відхиленням від них;

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що до повноважень Мінкультури як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, входило надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках національного значення, контроль за дотриманням законодавства про охорону культурної спадщини, видання розпоряджень й приписів якщо ці роботи проводяться без дозволів або з відхиленням від них.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Згідно статті 35 Закону України «Про охорону культурної спадщини» проведення археологічних розвідок, розкопок, інших земляних робіт на території пам`ятки, охоронюваній археологічній території, в зонах охорони, в історичних ареалах населених місць, а також дослідження решток життєдіяльності людини, що містяться під земною поверхнею, під водою, здійснюються за дозволом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, що видається виконавцю робіт - фізичній особі, і за умови реєстрації цього дозволу у відповідному органі охорони культурної спадщини.

Отже, будівельні та земляні роботи на території пам`ятки, охоронюваній археологічній території, в зонах охорони, в історичних ареалах населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, здійснюється за дозволом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, Міністерством культури України 25.10.2016 за №22-041/16з на голові ОК «ЖБК-1» надано дозвіл на проведення земляних робіт на території пам`ятки, охоронюваній археологічній території, в зонах охорони, в історичних ареалах населених місць на проведення земляних робіт з метою будівництва житлових будинків на території вул. Отто Шмідта, 9-11 у Шевченківському районі міста Києва, історичний ареал міста, зона охоронюваного ландшафту, на території пам`ятки археології національного значення «Лиса гора (Юрковиця) - городище та могильник ІХ-ХІІІ ст.» та на території пам`ятки історії та ландшафту місцевого значення «Історичний ландшафт Київських гір і долин р. Дніпра», терміном проведення земляних робіт до 31.12.2016.

Проте, позивач після закінчення терміну дії дозволу відповідно до норм чинного законодавства не звертався до Міністерства культури України з заявою про надання дозволу (продовження) на проведення земляних робіт

У зв`язку із цим, відповідачем прийнято оскаржуваний припис про зупинення будівельних та земляних робіт без отримання відповідного дозволу.

Позивач у позовній та апеляційній скарзі вказує про те, що на нього не розповсюджується дія законодавства в частині необхідності отримання спірного дозволу, відсутність затверджених меж історичного ареалу міста Києва.

Дійсно, як зазначалося, спірний дозвіл видається фізичній особі, яка є виконавцем відповідних робіт. Саме голові ОК «ЖБК-1» як фізичній особі був виданий дозвіл №22-041/16з, а не безпосередньо позивачу.

Проте, таке правове регулювання не анулює обов`язок позивача як замовника будівництва допускати виконання будівельних та земляних робіт та охоронюваних територіях виключно за наявності діючого дозволу Мінкультури. Неможливість видачі такого дозволу позивачу як юридичній особі не наділяє його правом та не скасовує встановлену законом заборону на виконання відповідних робіт.

Щодо доводів про відсутність затверджених меж історичного ареалу міста Києва, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Місто Київ внесено до Списку історичних населених місць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 № 878.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 № 928 пам`ятку археології городище і могильник на Лисій горі (Юрковиця) у місті Києві віднесено до переліку об`єктів культурної спадщини національного значення, які заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Відповідно до містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 01.04.2014 №3071/0/12/009-14 ділянка проектування потрапляє в зону охоронюваного ландшафту.

Листом Мінкультури від 11.10.2016 № 807/10/61-16 «Щодо погодження проектної документації» було наголошено на необхідності отримання дозволу, оскільки земельна ділянка за спірною адресою розташовується в історичному ареалі міста, в зоні охоронюваного ландшафту, на території пам`ятки археології національного значення «Лиса гора (Юрговиця) - городище та могильник».

Суд першої інстанції вірно вказав, що доводи позивача про те, що земельна ділянка за адресою: вул. Отто Шмідта, 9-11 у Шевченківському районі міста Києва, на якій позивачем здійснюються будівельні роботи, не належить до історичного ареалу міста Києва згідно з Генеральним планом м. Києва, затвердженим рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 №370/1804, не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804, яким визначені межі історичного ареалу, в судовому порядку не оскаржувалося та скасовано не було.

Крім того, раніше отримуваний позивачем дозвіл на проведення земляних робіт на території пам`ятки охоронюваній археологічній території, в зонах охорони, в історичних ареалах населених місць, строк дії якого закінчився 31.12.2016, містить інформацію, що земельна ділянка за адресою: вул. Отто Шмідта, 9-11 у Шевченківському районі міста Києва знаходиться в історичному ареалі міста, зона охоронюваного ландшафту, на території пам`ятки археології національного значення «Лиса гора (Юрковиця) - городище та могильник ІХ-ХІІІ ст.» та на території пам`ятки історії та ландшафту місцевого значення «Історичний ландшафт Київських гір і долин р. Дніпра».

Таким чином, позивач був належним чином обізнаний про те, що земельна ділянка, на якій ним здійснюється будівництво, належить до охоронюваної законом території, про що свідчить також і його дії з отримання головою ОК «ЖБК-1» дозволу №22-041/16з.

Зупинення дії наказу Міністерства культури України від 21.10.2011 № 912/0/16-11 про затвердження науково-проектної документації з визначення меж охорони пам`яток та історичних ареалів м. Києва як складової «Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони на період до 2025 року» не впливає на правомірність висновку відповідача про здійснення позивачем будівельних та земельних робіт на території пам`ятки культурної спадщини без отримання відповідного дозволу.

Відсутність підстав для повернення дозволу №22-041/16з не продовжує його дію та не виправдовує здійснення будівельних та земляних робіт на охоронюваних територіях без діючого дозволу, а тому відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються колегією суддів.

Суд першої інстанції вірно вказав про те, що довідка-дозвіл Інституту археології НАН України, на яку посилається позивач, не підміняє дозвіл центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини на проведення робіт на пам`ятках національного значення та звільняє позивача від обов`язку виконання таких робіт виключно за наявності такого дозволу.

Судом апеляційної інстанції відхиляються посилання скаржника в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 27.02.2019 по справі №826/5755/17, оскільки наведені у ній правові висновки не впливають на правомірність оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Так, у справі № 826/5755/17 Верховним Судом надавалася оцінка належності органу охорони культурної спадщини, який надав дозвіл, однак це питання не є спірним у справі що розглядається. Висновок про те, що обов`язок отримання дозволу на юридичних осіб - замовників будівництва або підрядників не покладається, відповідає також і висновкам, які наведені колегією суддів вище у цій постанові.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "ЖБК-1" залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Єгорова

Суддя А.Ю. Коротких