Справа № 280/3365/20
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 грудня 2020 року м. Дніпросправа № 280/3365/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 р. у справі № 280/3365/20 (м. Запоріжжя, суддя першої інстанції Лазаренко М.С.)

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

22 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просив суд:

- визнати неправомірними дії відповідача про відмову позивачу в переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію у разі втрати годувальника;

- зобов`язати відповідача перевести позивача з пенсії по інвалідності на пенсію у зв`язку з втратою годувальника та провести розрахунок пенсії позивачу з урахуванням того, що він є інвалідом з дитинства та має право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника з часу подання заяви, тобто з 07.11.2019 року та провести відповідні виплати.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 р. у справі № 280/3365/20 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що згідно ч.1 ст.10 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особі, яка має одночасно право на різні види пенсії, призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Статтею 36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначені умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, за яких пенсія призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника.

Вказує, що дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Зазначає, що суд не прийняв до уваги докази, а саме лист № 1301-07 від 26.10.2007 року Бердянської міжрайонної прокуратури Запорізької області та лист № 03-09/205 від 26.08.2020 року.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати, та прийняти нове, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач в цілому погоджується з висновками суду першої інстанції, зазначає що позивач не надав висновок про час настання інвалідності та документи про стаж померлого годувальника, необхідні для перерахунку пенсії у зв`язку з втратою годувальника, як особі з інвалідністю, що настала до досягнення 18 років. Просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

20.10.2020 року до суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи за його участю.

З приводу поданого скаржником клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в порядку письмового провадження).

Рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку письмового провадження. Від відповідача клопотання про розгляд справи за його участю до суду не надходило.

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 262 КАС України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

За визначенням ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є, зокрема, інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Колегія суддів також враховує практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція), яка свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі Аксен проти Німеччини, заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі Варела Ассаліно проти Португалії, заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагає проведення судового засідання, тому у задоволенні клопотання скаржника слід відмовити.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом ІІ групи, знаходить на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області як отримувач пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, видане 17.12.2015 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції серія НОМЕР_1 (а.с.6).

Державна реєстрація народження проведена відповідно до частини першої статті 135 СК України (за вказівкою матері), після народження ОСОБА_1 , направлено до Запорізького будинку малютки, також зазначено, що мати перебувала в будинку інтернаті II групи с. Любицьке, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №3 від 21.01.2020р. (а.с.7-8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , про що Андріївською сільською радою Бердянського району Запорізької області складено відповідний актовий запис №21, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 (а.с.4).

У вересні 2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою від 06.09.2019 щодо надання допомоги в отриманні інформації стосовно часу встановлення інвалідності його померлої матері ОСОБА_2 . Відповідачем було направлено запити до Комунальної установи «Любомирівський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради та до Комунальної установи «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Запорізької обласної ради. Відповідачем отримано відповіді про відсутність інформації стосовно померлої ОСОБА_2 .

В подальшому, 07.11.2019р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про переведення його з пенсії по інвалідності на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. До заяви додав: 1) паспорт громадянина України; 2) свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ; 3) свідоцтво РАЦС про смерть годувальника серії НОМЕР_2 (а.с.30).

11.11.2019 р. складено висновок про час настання інвалідності, в якому зазначено, що ОСОБА_1 хворий з дитинства за діагнозом F70 та міг бути визнаний інвалідом до 18 років (а.с.10). Вказаний висновок по час настання інвалідності до пенсійного органу не надавався, оскільки отриманий ОСОБА_1 вже після звернення за переводом пенсії на інший вид.

Листом Дніпровського відділу обслуговування громадян м. Запоріжжя (сервісного центру) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, оформленим у вигляді повідомлення від 18.11.2019р. №2154/02, проінформовано ОСОБА_1 про відмову у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. Відмова обґрунтована статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, зазначено, що оскільки непрацездатними членами вважаються діти, які стали інвалідами до 18 років, пенсія у зв`язку з втратою годувальника, призначається за наявності у годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по 3 групі інвалідності (а.с.6).

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням відповідача, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Правомірність відмови відповідача ОСОБА_1 у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію у зв`язку із втратою годувальника є предметом спору в цій справі.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника необхідними умовами є наявність у померлого годувальника необхідного страхового стажу та настання інвалідності у дитини до досягнення 18 років.

Мати позивача, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 померла у віці 38 років, а тому для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника позивачу необхідно було надати документи, що підтверджують страховий стаж померлого годувальника у кількості не менше 8 років. У разі, якщо померла ОСОБА_2 була особою з інвалідністю, то необхідною умовою є наявність стажу у кількості залежно від віку в якому встановлена інвалідність.

Позивачем до заяви про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію у зв`язку з втратою годувальника не надано жодних документів про стаж чи інвалідність померлого годувальника, суд дійшов висновку, що недодержання заявником вимог для оформлення такого виду пенсії, зокрема, щодо надання документів про наявність у померлого годувальника необхідного страхового стажу.

Втім, суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по 3 групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій ст. 32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу.

При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються зокрема діти померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», перерахунок пенсій за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Питання подання документів для призначення (перерахунку) пенсій регулюються Порядком надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058-ІV, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за N 1566/11846.

Згідно п. 4.7. Порядку № 22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Таким чином, в зв`язку із зверненням позивача щодо призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника ПФУ зобов`язане перевірити, зокрема, наявність підстав для призначення пенсії. У разі прийнятті рішення про відмову у призначенні пенсії, ПФУ повідомляє про це заявника і зазначає причини відмови.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про надання допомоги з метою отримання інформації про час встановлення непрацездатності, недієздатності його матері ОСОБА_2 , яка знаходилась на утриманні в Любицькому психоневрологічному інтернаті (09.09.2015 року, 06.09.2019 року).

За останньою заявою від 16.09.2019 року відповідачем було зроблено запит, однак не до Любицького психоневрологічного інтернату Вільнянського району, а до Любомирівського психоневрологічного інтернату, звідки отримана відповідь про відсутність запитуваної інформації стосовно ОСОБА_2 .

На думку колегії суддів, це є неналежним виконанням своїх повноважень відповідачем, оскільки відповідно до п.п. 3.3 Порядку № 22-1 від 25.11.2005 року, орган, що призначає пенсію, надає допомогу особам, зазначеним у пунктах 1.1 і 1.2 розділу І цього Порядку, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії.

Крім того, у відмові про переведенні пенсії на інший вид № 2154/02 від 18.11.2019 року (а.с. 6) відповідач зазначає про те, що пенсія по втраті годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї дітям, які стали інвалідами до 18 років, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається за наявності у годувальника на день смерті страхового стажу, який був необхідний для призначення пенсії по 2 групі інвалідності.

Однак, такі підстави відмови не відповідають ані Закону, ані фактичним обставинам справи.

Так, з розписки-повідомлення від 07.11.2019 року вбачається, що документами, яких недостатньо для призначення пенсії, є виписка з акту огляду МСЕК про встановлення, зняття або зміну групи інвалідності; трудова книжка або документи про стаж годувальника.

Відповідно до п. 1.7 Порядку № 22-1 1.7. днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

З матеріалів справи вбачається, що висновок МСЕК про час настання інвалідності, який підтверджує , що позивач міг бути визнаний інвалідом з 18 років, датований 11.11.2019 року (а.с. 10), а тому мав бути наданий у межах тримісячного строку.

Однак правовою підставою у відмові в переведенні на інший вид пенсії є відсутність документу, що підтверджує необхідний стаж годувальника.

Втім, статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, в разі смерті пенсіонера - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Отже, відповідач не вказав позивачу, що необхідним документом для призначення пенсії може бути документ, що підтверджує отримання годувальником пенсії по інвалідності.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Рисовський проти України» ЕСПЛ зазначив, що аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (п.п. 70-74).

Отже, на думку колегії суддів, відповідачем не дотримано принцип належного врядування, оскільки не витребувані необхідні документи з належної установи Любицького психоневрологічного інтернату, не роз`яснено позивачу, що він має право на переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника у випадку підтвердження того, що годувальник був пенсіонером, зокрема по інвалідності.

Скаржником до апеляційної скарги долучено лист Любицького психоневрологічного інтернату від 26.08.2020 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 дійсно перебувала на обліку підопічних, як інвалід з дитинства 2 групи, яка є недієздатною та отримувала соціальну виплату. Колегія суддів зазначає, що ані відповідач, ані суд першої інстанції не мали врахувати цей лист, адже він датований більш пізньою датою.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неврахування цього листа судом до уваги не приймаються.

Щодо доводів стосовно неврахування листа Бердянської міжрайонної прокуратури Запорізької області № 1301-07 від 26.10.2007 року, згідно з яким ОСОБА_2 (годувальник) мала тяжку форму психічної хвороби олігофренію, тому постійно потребувала стаціонарного психоневрологічного лікування, яке проходила в Любицькому психоневрологічному диспансері (а.с.38), колегія суддів вважає, що цей лист не є належним документом для відповідача, якій би дав підставу переведення позивача на інший вид пенсії.

При цьому слід врахувати, що позивач отримує пенсію по інвалідності 2 групи, а просить перевести його на пенсію по втраті годувальника - інваліда 2 групи. Отже, відповідач має роз`яснити правові наслідки такого переведення позивачу.

Отже, колегія суддів вважає, що відмова у переведенні позивача на інший вид пенсії обґрунтована неналежними підставами, а тому слід визнати її протиправною та скасувати, зобов`язавши відповідача вдруге розглянути заяву позивача від 07.11.2019 року з урахуванням висновків суду.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 317, 320, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 р. у справі № 280/3365/20 скасувати.

Позво задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області ОСОБА_1 в переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, оформлену листом № 2154/02 від 18.11.2019 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України вдруге розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.11.2019 року з урахуванням висновків суду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов