Справа № 440/3846/20
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/3846/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бойка С.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Лайко О.В.,

представника управління Державної міграційної служби України в Полтавській області Срібної Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

21 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання незаконним та скасування рішення від 22 червня 2020 року №239-20, зобов`язання повторно розглянути заяву щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних позивач посилався на те, що в січні 2020 року він звертався до управління Державної міграційної служби України в Полтавській області із заявою про визнання його біженцем та особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту у зв`язку його з кримінальним переслідуванням у Російській Федерації. Однак рішенням Державної міграційної служби України від 30.06.2020 №239-20 йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Стверджував, що вказане рішення є незаконним, оскільки відносно нього здійснюється незаконне кримінальне переслідування в Російській Федерації за кримінальні правопорушення, яких він не вчиняв.

18 серпня 2020 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву у якому зазначено, що рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим, оскільки не встановлено обставин за яких надається вказаний статус. Вказував, що в Російській Федерації дійсно мають місце факти фабрикації кримінальних справ та зловживання службовим становищем працівників правоохоронних органів, однак вказані факти переважним чином стосуються осіб, які через певні причини стали неугодними владі країни. Перш за все, це стосується політичних діячів, опозиційно налаштованих до діючої російської влади, блогерів, які активно висвітлюють реальний стан з правами людини в країні, проукраїнських активістів, правозахисників тощо. Стверджував, що ОСОБА_1 не відносить до жодної із перерахованих вище категорій осіб, не має відношення до жодної політичної чи будь-якої організації, не приймав участь у мітингах демонстраціях чи інших акціях протесту. Крім того, заявником не повідомлено про його переслідування, утиски чи дискримінацію у Російській Федерації на релігійному ґрунті, або з підстав расової чи національної приналежності.

Зазначав, що згідно інформації Інтерполу 11.12.2012 у зв`язку з відкритим кримінальним провадженням стосовно ОСОБА_1 останнього зобов`язано не залишати країну своєї громадської належності. З матеріалів особової справи вбачається, що заявник виїхав з Росії у травні 2013 року, побоюючись кримінального переслідування. Тобто він, усвідомлюючи свої дії, порушив зобов`язання про невиїзд з країни. Звертав увагу суду на ту обставину, що позивачем заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту подано не одразу після прибуття в Україну, а лише у січні 2020 року, більш ніж через 9 років, після того як відносно нього розпочато процедуру екстрадиційної перевірки та застосовано запобіжний захід екстрадиційний арешт. Отже, ОСОБА_1 звернуся за захистом в Україні з метою уникнення покарання за можливі скоєні ним правопорушення в Російській Федерації.

Протокольною ухвалою від 15 вересня 2020 року залучено до участі у справі у якості другого відповідача управління Державної міграційної служби України в Полтавській області.

Представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Державна міграційна служби України явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Представник управління Державної міграційної служби України в Полтавській області в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та спірні правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації, народився в Україні в селі Липки, Гащанського району, Ровенської області, перебуває у цивільному шлюбі, неповнолітніх дітей немає, за національністю - українець, за віросповіданням - християнин.

11 січня 2020 року позивач звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №01.

Рішенням управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 22.06.2020 №239-20 у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених п. 1, 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відмолено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаним наказом позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Частиною другою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8.07.2011 №3671-VI (надалі - Закон № 3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також дано поняття "біженець", який означає особу, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частини другої статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 4 жовтня 1967 року для цілей цього Протоколу термін "біженець", за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів "в результаті подій, які сталися до 1 січня 1951 року..." та слів "... внаслідок таких подій" у статті 1A (2).

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина друга статті 13 Закону №3671-VI).

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Згідно з частиною першою та частиною п`ятою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації, народився в Україні в селі Липки, Гащанського району, Ровенської області, перебуває у цивільному шлюбі, неповнолітніх дітей немає, за національністю - українець, за віросповіданням - християнин.

У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.01.2020, позивач вказує, що у Російській Федерації проти нього порушено кримінальну справу за статтями 228, 229 Кримінального кодексу Російської Федерації. Вважає, що справа повністю сфабрикована, оскільки зізнання ним підписано під час залякування та застосування до нього фізичної сили.

З анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлено, що позивач залишив Російську Федерацію по причині порушення відносно нього кримінальної справи та оголошення його у розшук.

У вказаній анкеті позивач просить надати йому статус біженця у зв`язку з тим, що його незаконно притягують до кримінальної відповідальності.

Згідно зі статтею 4 Директиви Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною п`ятої статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" №1 від 25.06.2009 зазначено, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Суд зауважує, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналізуючи ситуацію по країні походження позивача у цій справі судом встановлено наявність зловживань з боку Російської Федерації щодо оголошенням в міжнародний розшук осіб за сфабрикованими кримінальними справами. Однак ці факти носять не системний характер та відносяться до певної категорії осіб (правозахисників, політичних діячів, опозиційно налаштованих до нинішньої влади блогерів тощо).

Позивач стверджує, що в Російській Федерації відносно нього сфабриковано кримінальну справу, однак мотивів її фальсифікації повідомити не може.

У ході розгляду справи судом встановлено, що 07.12.12012 ОСОБА_1 був затриманий працівниками правоохоронних органів Російської Федерації під час повернення з України на власному автомобілі. У ході огляду автомобіля у ОСОБА_1 вилучено 215.9 грам марихуани. За даним фактом порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого п. "б" ч. 4 ст. 229.1 та ч. 2 ст. 228 КК Російської Федерації. ОСОБА_1 стверджує, що у той же день він підписав зізнання у скоєні даного правопорушення, однак після застосування до нього недозволених методів досудового слідства. Із наданих позивачем пояснень слідує, працівниками поліції Російської Федерації без будь-якої мотивації з невідомих причин сфальсифіковано стосовно нього кримінальну справу за фактом контрабанди та зберігання наркотичних засобів.

Як встановлено судом раніше, фабрикація кримінальних справ та зловживання службовим становищем працівниками правоохоронних органів, стосується осіб, які через певні причини стали неугодними владі країни, перш за все це політичні діячі, опозиційно налаштовані до діючої російської влади, блогери, які активно висвітлюють реальний стан з правами людини в країні, проукраїнські активісти, правозахисники тощо.

З матеріалів справи, судом не встановлено приналежності ОСОБА_1 до жодної із перерахованих вище категорій осіб. У анкеті поданій до відповідача, він зазначив, що не має відношення до жодної політичної чи будь-якої іншої організації, не приймав участі у мітингах, демонстраціях чи інших акціях протесту. Ані ОСОБА_1 , ані будь-хто з членів його сім`ї не займалися політичною чи іншою громадською діяльністю. Також ОСОБА_1 не повідомив про переслідування, утиски чи дискриманіції на релігійному ґрунті або расовій чи національній належності.

Відповідно до інформації Інтерпол 11.12.2012 у зв`язку із відкритим кримінальним провадженням стосовно ОСОБА_1 останнього зобов`язано не залишати країну своєї громадської належності (підписка про невиїзд). З матеріалів справи встановлено, що позивач виїхав з Росії у травні 2013 року, побоюючись кримінального переслідування. Тобто він, усвідомлюючи свої дії, порушив зобов`язання про невиїзд з країни.

Крім того, судом встановлено, що заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 подано не одразу після прибуття в Україну, а лише у січні 2020 року, тобто більш ніж через 9 років і тільки після того як відносно нього розпочато процедуру екстрадиційної перевірки та застосовано запобіжний захід - екстрадиційний арешт.

Викладене свідчить, що звернення ОСОБА_1 за захистом в Україні обумовлено уникненням покарання за можливі скоєні ним кримінальні правопорушення в Російській Федерації.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем під час прийняття спірного рішення надано оцінку усім доводам позивача, що свідчить про повне з`ясування відповідачем ситуації заявника, а ОСОБА_1 не надано доказів, які б свідчили про переслідування його у Російській Федерації за активну громадську позицію, опозиційну діяльність, приналежність до політичної партії тощо. Переслідування позивача обумовлено лише можливістю вчинення ним кримінального злочину, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про правомірність спірного рішення.

Враховуючи викладене, в задоволенні позовних вимог потрібно відмовити.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 04 грудня 2020 року.

Суддя (підпис) С.С. Бойко

З оригіналом згідно, виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Рішення не набрало законної сили

помічник судді Кожевніков С.О.