Справа № 160/11110/20
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2020 року Справа № 160/11110/20

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-15300-53/64У від 06.11.2019р., №Ф-15300-53/64 від 05.02.2019р., №Ф-15300-53/64 від 06.11.2019р., -

ВСТАНОВИВ:

14.09.2020р. ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області та, з урахуванням виправленого адміністративного позову, поданого до суду 28.09.2020р., заяви про зміну (доповнення) позовних вимог від 08.10.2020р., просить:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-15300-53/64У від 06.11.2019р., що прийнята відповідачем, в якій зазначено про наявність у позивача боргу зі сплати єдиного внеску у загальному розмірі 8262,54 грн.;

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-15300-53/64 від 05.02.2019р., в якій зазначено про наявність у позивача боргу зі сплати єдиного внеску у загальному розмірі 18276,72 грн.;

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-15300-53/64 від 06.11.2019р., що в якій зазначено про наявність у позивача боргу зі сплати єдиного внеску у загальному розмірі 26539,26 грн.;

- зобов`язати відповідача здійснити коригування в інформаційній системі органів ДПС даних інтегрованої картки позивача шляхом виключення з неї відомостей про наявність боргу зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 32410,62 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона не погоджується із оспорюваними вимогами, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки борг зі сплати єдиного внеску було нараховано відповідачем протиправно, що підтверджується рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2020р. у справі №160/5641/20; в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутня інформація щодо реєстрації позивача фізичною особою-підприємцем; починаючи з 04.03.2012р. свідоцтво про реєстрацію позивача в якості суб`єкта підприємницької діяльності є недійсним і вона не набула статусу фізичної особи-підприємця в порядку визначеному законодавством України, а тому не могла бути платником єдиного внеску за період з 01.01.2017р. по 31.12.2019р.; контролюючим органом вимога про сплату боргу (недоїмки) не направлялась на адресу позивача тривалий час (протягом трьох років поспіль), а заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску за цей час значно зросла, що свідчить про порушення податковим органом процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки); в період за який нараховано єдиний внесок позивач була працевлаштована в ТОВ «РЕНТА ДНІПРО» (з 13.10.2015р. по 13.07.2017р.) та в ТОВ «РУШ» (з 17.07.2017р. по теперішній час) та її роботодавці, як податкові агенти, сплачували за неї соціальний внесок; між позивачем та відповідачем вже розглядалась справа про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2020р., відповідно до якої позивачеві була нарахована заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 29293,44 грн. за період з 01.01.2017р. по 31.12.2019р. Також позивач вважає, що з відповідача на її користь необхідно стягнути судові витрати у розмірі 4471,40 грн., з яких: 1471,40 грн. - судовий збір (за подання позову та заяви про забезпечення позову) та 3000,00 грн. - витрати на правову допомогу. В обґрунтування своєї позиції позивач посилається на рішення Європейського Суду з прав людини та постанову Верховного Суду від 04.12.2019р. у справі №440/2149/19. Окрім того, позивач вважає, що ефективним способом захисту її порушеного право є саме зобов`язання відповідача здійснити коригування в інформаційній системі органів ДПС даних інтегрованої картки позивача шляхом виключення з неї відомостей про наявність боргу зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 32410,62 грн., що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у його постановах від 19.02.2019р. у справі №825/999/17, від 13.02.2018р. у справі №816/2042/16, від 26.02.2019р. у справі №805/4374/15-а, від 23.12.2019р. у справі №813/3277/18, яка є обов`язковою для врахування судами в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України. Додатково, у відповіді на відзив від 02.11.2020р., позивач посилається на численні постанови Верховного Суду та вказує на те, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути загальну суму витрат на правову допомогу по даній справі у розмірі 5000,00 грн., які в повному обсязі були оплачені позивачем (а.с.152-159).

Ухвалою суду від 05.10.2020р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, поновлено позивачеві строк звернення до суду з даним позовом та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву згідно до вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.88).

27.10.2020р. засобами електронного зв`язку та 28.10.2020р. до канцелярії суду, на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позовної заяви позивача відмовити повністю та у задоволенні заяви про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 3000 грн. відмовити повністю посилаючись на те, що позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець 15.07.2003р. та на теперішній час не здійснено реєстрацію припинення підприємницької діяльності; податкова звітність позивачем не подавалась, доходів вона не отримувала, а тому повинна була сплачувати суму єдиного внеску, яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; вимога від 05.02.2019р. №Ф-15300-53/64 включає нарахування за 2017-2018 роки та станом на 31.01.2019р. сума заборгованості становить 18276,72 грн.; вимога від 06.11.2019р. №Ф15300-53/64 включає несплачену суму заборгованості згідно попередньої вимоги та нарахування за 2,3 квартали 2019 року; вимога від 06.11.2019р. №Ф-15300-53/64У становить узгоджену суму недоїмки у розмірі 8262,54 грн., що направлена до органу ДВС на виконання; роботодавці та фізичні особи-підприємці розглядаються законодавцем як окремі платники ЄСВ, що узгоджується із позицією, викладеною у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 03.10.2019р. у справі №280/2125/19; види діяльності позивача за трудовим договором та як фізичної особи-підприємця не співпадають; позивачем не надано доказів припинення підприємницької діяльності, а її пасивна поведінка не може вважатись припиненням підприємницької діяльності. Також, відповідач заперечує проти заявленого розміру судових витрат, пов`язаних з оплатою витрат на правову допомогу, так як факт оплати повинен підтверджуватись квитанціями до прибуткового касового ордеру та бути внесений в книгу обліку доходів самозайнятих осіб, що не було надано для підтвердження фактичності понесених витрат на правову допомогу; в акті виконаних робіт відсутнє посилання на конкретну судову справу, в межах якої були надані послуги, або хоча б ті рішення чи дії контролюючого органу, щодо оскарження яких надається послуга; враховуючи ціну позову, яка є не більшою за розмір заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, та конкретні обставини справи, яка не є складною, суті виконаних послуг, відповідач вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 3000 грн. є надмірною (а.с.136-140).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Отже, рішення у даній справі приймається 04.12.2020р., тобто у межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи у порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 15.07.2003р. була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію, наявною у справі (а.с.24).

Контролюючим органом були сформовані наступні вимоги про сплату боргу (недоїмки), а саме:

- №Ф15300-53/64 від 05.02.2019р. на загальну суму заборгованості зі сплати єдиного внеску 18276,72 грн. станом на 31.01.2019р.;

- №Ф-15300-53/64 від 06.11.2019р. на загальну суму заборгованості зі сплати єдиного внеску 26539,26 грн. станом на 31 жовтня 2019р.;

- №Ф-15300-53/64У від 06.11.2019р. на загальну суму заборгованості зі сплати єдиного внеску 8262,54 грн. станом на 19.03.2020р., що підтверджується копіями відповідних вимог (а.с.16,112,113).

Позивач оспорює вищевказані вимоги, просить визнати їх протиправними та скасувати посилаючись на те, що податковим органом порушена процедура, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки), а також на те, що позивач не пройшла передбачену Законом №755-VІ процедуру державної реєстрації, а тому немає підстав вважати, що вона набула статусу фізичної особи-підприємця.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю "працівник" - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно до статті 2 Закону №2464 його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону №2464 надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464 (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464 не врегульовано.

Наведені норми свідчать про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З аналізу наведеного, можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону №2464, на якому наполягає контролюючий орган, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 04.12.2019р. у справі №440/2149/19, від 23.01.2020р. у справі №480/4656/18, від 22.09.2020р. у справі №620/2772/19, яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як встановлено судом з наявних в матеріалах справи документів, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні записи щодо реєстрації ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця, що підтверджується відомостями з ЄДРПОУ (а.с.25,26).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки доказів того, що позивач була зареєстрована як фізична особа-підприємець у спірний період з 2017 року по ІІІ квартал 2019 року (за який винесено оспорювані вимоги) в матеріалах справи відсутні, то і обов`язок зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу за вищенаведений період у позивача відсутній.

Окрім того, судом враховується і те, що ОСОБА_1 , зокрема, у період з 01.01.2017р. по липень 2017 року працювала у Товаристві з обмеженою відповідальністю «РЕНТА ДНІПРО», а з 17.07.2017р. та по теперішній час працює на посаді фахівця у Товаристві з обмеженою відповідальністю «РУШ», що підтверджується копіями індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу позивача (форма ОК-5) та довідки ТОВ «РУШ» №РУ000000885 від 21.05.2020р., наявними у справі (а.с.27-28,29).

Тобто, у період з 2017 року по ІІІ квартал 2019 року (за який винесено оспорювані вимоги) позивач була найманим працівником та у цей період саме роботодавці позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕНТА ДНІПРО» та Товариство з обмеженою відповідальністю «РУШ» - сплачували за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що підтверджується копією індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу позивача (форма ОК-5) - (а.с.27-28).

Докази отримання позивачем у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності матеріали справи не містять, відповідач про наявність таких доходів не зазначає та їх не надає, у зв`язку з чим обставини щодо відсутності у позивача протягом 2017 - ІІІ кварталу 2019 років доходу від провадження власної підприємницької діяльності окремо від доходів, отриманих від ТОВ «РЕНТА ДНІПРО» та ТОВ «РУШ», не підлягають доказуванню відповідно до ч.1 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464 позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період, за який винесені оскаржувані вимоги (2017 - ІІІ квартал 2019 років), нараховували та сплачували роботодавці в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 04.12.2019р. у справі №440/2149/19, від 23.01.2020р. у справі №480/4656/18, яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також і відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, відповідачем не надано суду жодних доказів правомірності прийняття оспорюваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) з урахуванням обставин встановлених судом, доказів наданих позивачем, аналізу наведених норм чинного законодавства, яким регулюються спірні правовідносини та позиції Верховного Суду, яка наведена вище.

Є безпідставними та відхиляються судом посилання відповідача на те, що позивачем не надано доказів припинення підприємницької діяльності, а її пасивна поведінка не може вважатись припиненням підприємницької діяльності, оскільки відсутність офіційного підтвердження в особи статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» №755-IV від 15.05.2003р. (набрав чинності 01.07.2004р.), що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020р. у справі №260/81/19 та у постанові Верховного Суду від 15.09.2020р. у справі №500/1762/19, яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

В той же час, позивачем надано достатньо доказів та наведені підстави, які свідчать про протиправність оспорюваних вимог відповідача у відповідності до вимог ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України, які не спростовані відповідачем жодними належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваних вимог згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при прийнятті оспорюваних вимог відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у зв`язку із чим оспорювані вимоги підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Також і, при прийнятті даного рішення, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Окрім того, підлягають і стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати позивача на правову допомогу у розмірі 5000 грн., понесені позивачем згідно квитанцій №49713 від 14.09.2020р. та №МР_АВ300597SHV_16327394 від 02.11.2020р. виходячи із вимог ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України, наданих копій ордеру серії ДП №2693/026 від 25.05.2020р., договору про надання правової допомоги №27 від 21.05.2020р., свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №4165 від 26.02.2019р., додаткової угоди до наведеного договору №2 від 10.09.2020р., актів приймання-передачі наданих послуг №1/Д2 від 14.09.2020р. та №2/Д2 від 02.11.2020р., детальних описів робіт (наданих послуг) №1/Д2 від 14.09.2020р. та №2/Д2 від 02.11.2020р. із детальним розрахунком наданих послуг адвокатським бюро, що стосуються саме надання професійної правничої допомоги адвокатом з приводу оскарження вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-15300-53/64У від 06.11.2019р., №Ф-15300-53/64 від 05.02.2019р., №Ф-15300-53/64 від 06.11.2019р. та які є предметом розгляду даної адміністративної справи №160/11110/20 (а.с.30-35,160-162).

За викладених обставин, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для стягнення з бюджетних асигнувань відповідача документально підтверджених витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 5000 грн.

При цьому, судом відхиляються посилання відповідача у відзиві на те, що факт оплати повинен підтверджуватись квитанціями до прибуткового касового ордеру та бути внесений в книгу обліку доходів самозайнятих осіб, що не було надано для підтвердження фактичності понесених витрат на правову допомогу; в акті виконаних робіт відсутнє посилання на конкретну судову справу, в межах якої були надані послуги, або хоча б ті рішення чи дії контролюючого органу, щодо оскарження яких надається послуга; враховуючи ціну позову, яка є не більшою за розмір заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, та конкретні обставини справи, яка не є складною, суті виконаних послуг, відповідач вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 3000 грн. є надмірною, оскільки по-перше, вимоги про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ підлягають оскарженню у скорочені строки (десятиденний строк), а тому, надаючи правову допомогу щодо оскарження таких вимог, адвокат обмежений у часі для складання позовної заяви та збирання доказів на підтвердження обставин, викладених у ньому, що потребує значних зусиль та скороченого терміну; по-друге, для отримання всієї необхідної інформації та отримання оспорюваних вимог в межах розгляду даної справи адвокатом неодноразово надсилалися на адресу відповідача адвокатські запити, подавалась заява про зміну (доповнення) позовних вимог та надавалась відповідь на відзив; по-третє, в актах приймання-передачі наданих послуг №1/Д2 від 14.09.2020р., №2/Д2 від 02.11.2020р. та в детальних описах робіт (наданих послуг) №1/Д2 від 14.09.2020р. та №2/Д2 від 02.11.2020р. чітко зазначено. що послуги надаються з приводу оскарження вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-15300-53/64У від 06.11.2019р., №Ф-15300-53/64 від 05.02.2019р., №Ф-15300-53/64 від 06.11.2019р. у межах справи №160/11110/20 (а.с.30-35,160-162), що не спростовано відповідачем жодними доказами.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити коригування в інформаційній системі органів ДПС даних інтегрованої картки позивача шляхом виключення з неї відомостей про наявність боргу зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 32410,62 грн., оскільки до моменту набрання законної сили судовими рішеннями у цій справі, а також і у справі №160/5641/20 такі вимоги позивача є передчасними та направлені на захист прав позивача на майбутнє, що не відповідає вимогам ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, судом відхиляються посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у його постановах від 19.02.2019р. у справі №825/999/17, від 13.02.2018р. у справі №816/2042/16, від 26.02.2019р. у справі №805/4374/15-а, від 23.12.2019р. у справі №813/3277/18, на застосуванні якої наполягає позивач, оскільки правовідносини у наведених справах та у цій справі не є подібними, а тому і не підлягають застосуванню судом при розгляді цієї справи за приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції №9137681 від 15.08.2019р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у загальному розмірі 1261,20 грн., виходячи із розрахунку: 630,60 грн.+(840,80 грн./4*3) (а.с.12,55).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-15300-53/64У від 06.11.2019р., №Ф-15300-53/64 від 05.02.2019р., №Ф-15300-53/64 від 06.11.2019р. - задовольнити частково.

Визнати протиправною і скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-15300-53/64У від 06.11.2019р. на суму 8262,54 грн. (вісім тисяч двісті шістдесят дві грн. 54 коп.).

Визнати протиправною і скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-15300-53/64 від 05.02.2019р. на суму 18276,72 грн. (вісімнадцять тисяч двісті сімдесят шість грн. 72 коп.).

Визнати протиправною і скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-15300-53/64 від 06.11.2019р. на суму 26539,26 грн. (двадцять шість тисяч п`ятсот тридцять дев`ять грн. 26 коп.).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49600, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17А, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1261 грн. 20 коп. (одна тисяча двісті шістдесят одна грн. 20 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. 00 коп. (п`ять тисяч грн. 00 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва