Справа № 120/6381/20-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2020-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 р. Справа № 120/6381/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Слободонюка М.В., розглянувши в м. Вінниця у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (відповідач, ГУ ПФУ у Вінницькій області), в якій позивачка просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача за № 55 від 18.09.2020 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років згідно пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення";

- зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", починаючи з 10.09.2020 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що 10.09.2020 року вона звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до п. "е" ст. 55 ЗУ "Про пенсійне забезпечення". За результатами розгляду такої заяви відповідачем прийнято рішення № 55 від 18.09.2020 року, яким їй відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи, який, за обрахунками відповідача, становить 26 років 4 місяці 25 днів із необхідних 26-ти років 6 місяців (станом на 11.10.2017 р.). Натомість, позивачка не погоджується з відповідачем та зазначає, що згідно записів її трудової книжки вона в період з 01.09.1999 року по 05.07.2001 року навчалась у Вінницькому медичному коледжі ім. Заболотного по спеціальності "сестринська справа", а починаючи з 06.05.2003 року по 11.08.2020 року працювала в Калинівській ЦРЛ на посаді медичної сестри палатного відділення анестезіології і реанімації. При цьому, додатково зауважує, що лише з 14.06.2010 року по 04.11.2012 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною (2 роки 5 місяців 7 днів). За таких обставин позивачка вважає, що має достатній спеціальний стаж роботи, який, за її підрахунками, а також враховуючи довідку форми РС-право від 10.09.2020 року становить понад 30 років, що безумовно дає їй право на призначення пенсії відповідно до п. "е" ст. 55 ЗУ "Про пенсійне забезпечення". Окрім того, як стверджує позивачка, протиправність такого рішення також підтверджується висновками Конституційного Суду України, викладених у рішенні № 2-р/2019 від 04.06.2019 року, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року № 911-VIII. Тому, оскільки на час звернення позивачки до відповідача було передбачено право на пенсію за вислугу років працівникам охорони здоров`я незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років в розумінні п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в редакції, що була чинною до 01.04.2015 року), ОСОБА_1 вважає безпідставною відмову відповідача у призначенні їй пенсії, в зв`язку з чим і обумовлюється звернення останньої до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 10.11.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня її вручення для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

26.11.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 39627/20), у якій останній просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Як підставу своїх заперечень відповідач зазначає те, що пунктом 2-1 "Прикінцевих положень" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV збережено право на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VIII, тобто станом на 11.10.2017, мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". Разом з тим, відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII передбачено, що на призначення пенсії за вислугу років мають право працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 11.10.2017 року - не менше 26 років 6 місяців. Так, відповідач зазначає, що до спеціального стажу роботи позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років зараховано періоди з 06.05.2003 року по 13.06.2010 року (в подвійному розмірі), з 14.06.2010 року по 04.11.2020 року (в одинарному обчисленні - відпустка по догляду за дитиною до 3-річного віку), з 05.11.2012 року по 25.12.2012 року, з 02.01.2013 року по 14.11.2014 року, з 16.11.2014 року по 10.04.2015 року, з 13.04.2015 року по 28.04.2016 року, з 30.04.2016 року по 05.08.2017 року, з 09.08.2017 року по 10.10.2017 року (в подвійному розмірі), що фактично становить 26 років 4 місяці 25 днів і є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я. Тому, відповідач вважає, що рішенням № 55 від 18.09.2020 року правомірно відмовлено позивачці у призначенні пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я, у зв`язку із відсутністю страхового стажу станом на 11.10.2017 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк, не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Так, суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 10.09.2020 року звернулась до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», додавши до неї перелік необхідних для цього документів.

За результатами розгляду такої заяви, рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області № 55 від 18.09.2020 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". У рішенні зазначено, що згідно поданих документів, спеціальний стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, обчислений станом на 11.10.2017 року становить 26 років 4 місяці місяців 25 днів, що, на переконання відповідача, є недостатнім для визначення права на даний вид пенсійного забезпечення, позаяк такий стаж має становити не менше 26 років 6 місяців. Крім того, в оскаржуваному рішенні також зазначено, що підстави для пільгового обчислення стажу позивачки з 26.12.2012 року по 01.01.2013 року, з 15.11.2014 року по 15.11.2014 року, з 11.04.2015 року 12.04.2015 року, з 29.04.2016 року по 29.04.2016 року, з 06.08.2017 року по 08.08.2017 року відсутні, адже у вказаний період вона перебувала у відпустці по догляду з дитиною без збереження заробітної плати.

Не погоджуючись із рішенням відповідача від 18.09.2020 року № 55, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходив із наступного.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до пункту 6 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Положенням статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.91 N 1788-XII (далі також Закон N 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 N 1058-IV (далі також Закон N 1058-IV), який набрав законної сили з 01.01.2004.

Статтею 8 Закону N 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до п. 2-1 Перехідних положень Закону N 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст. 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Абзацами 1, 2 п. 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058, в редакції Закону № 2148, встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 01.04.2015 по 31.03.2016 - не менше 25 років 6 місяців; з 01.04.2016 по 31.03.2017 - не менше 26 років; з 01.04.2017 по 31.03.2018 - не менше 26 років 6 місяців; з 01.04.2018 по 31.03.2019 - не менше 27 років; з 01.04.2019 по 31.03.2020 - не менше 27 років 6 місяців; з 01.04.2020 по 31.03.2021 - не менше 28 років; з 01.04.2021 по 31.03.2022 - не менше 28 років 6 місяців; з 01.04.2022 по 31.03.2023 - не менше 29 років; з 01.04.2023 по 31.03.2024 - не менше 29 років 6 місяців; з 01.04.2024 або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абз. 1 п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 01.01.2016 мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 01.01.1966 по 30.06.1966; 50 років 6 місяців - які народилися з 01.07.1966 по 31.12.1966; 51 рік - які народилися з 01.01.1967 по 30.06.1967; 51 рік 6 місяців - які народилися з 01.07.1967 по 31.12.1967; 52 роки - які народилися з 01.01.1968 по 30.06.1968; 52 роки 6 місяців - які народилися з 01.07.1968 по 31.12.1968; 53 роки - які народилися з 01.01.1969 по 30.06.1969; 53 роки 6 місяців - які народилися з 01.07.1969 по 31.12.1969; 54 роки - які народилися з 01.01.1970 по 30.06.1970; 54 роки 6 місяців - які народилися з 01.07.1969 по 31.12.1970; 55 років - які народилися з 01.01.1971.

Проте, 04.06.2019 року Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року № 213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII. Положення пункту а статті 54, статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 року № 1788 зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року №213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За змістом рішення Конституційного Суду України положення пункту а статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті а статті 54 Закону №1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах е, ж статті 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, та Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року № 911-VIII - неконституційними.

На думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" до оспорюваних положень Закону України "Про пенсійне забезпечення" щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення". А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення" поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у ст.ст. 54, 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених п. "а" ст. 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Вказані норми пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року № 911-VIII, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019 року.

Відповідно до ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Отже, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

Таким чином, втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, а тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Згідно п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213 та від 24.12.2015 року № 911 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Тобто, особа, яка станом на момент звернення до Пенсійного органу має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, така особа має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.

Перелік закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909. Так, в даному ж випадку, сторонами у справі не заперечується та обставина, що робота на зазначеній у трудовій книжці позивачки посаді відповідає Переліку.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно довідки від 08.09.2020 року № 05-1258, виданої КП "Калинівська центральна районна лікарня" Калинівської районної ради Вінницьої області, а також трудової книжки позивачки Серії НОМЕР_1 від 01.09.1999 року вбачається, що ОСОБА_1 - сестра медична анестезист відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії за період роботи з 06.05.2003 року по 11.08.2020 року працювала на посадах:

- у Калинівському районному територіальному медичному об`єднанні: з 06.05.2003 року зарахована на посаду медичної сестри палатної відділення анестезіології і реанімації райлікарні на період відпустки по догляду за новонародженою дитиною ОСОБА_2 (наказ від 06.05.2003 року № 132). При цьому, 06.05.2003 року відділення анестезіології і реанімації перейменовано на відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії.

- у Калинівській центральній районній лікарні: з 01.02.2004 року переведена на посаду 0,5 ставки медичної сестри палатної цього ж відділення на період відпусток по догляду за новонародженою дитиною ОСОБА_3 (наказ від 21.01.2004 року); з 21.12.2004 року переведена на посаду 0,75 ставки медсестри-анестезистки та 0,25 ставки медсестри палатної цього ж відділення на період відпусток по вагітності, пологах та по догляду за новонародженою дитиною ОСОБА_4 (наказ від 21.12.2004 року № 500); з 08.06.2005 року на посаді 0,75 ставки медсестри-анестезистки перейменована на "сестра медична-анестезист", а посада 0,25 ставки медсестри палатної - на "сестра медична (палатна)" (наказ від 08.06.2005 року № 111); з 16.11.2005 року переведена на посаду 0,25 ставки сестри медичної (палатної) відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії - вакантної (наказ від 15.11.2005 року №441); з 20.03.2006 року - переведена на посаду 0,5 ставки сестри медичної (палатної) відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії на період відпусток по вагітності, пологах та догляду за новонародженою дитиною ОСОБА_5 ; з 01.10.2006 року переведена на вакантну посаду сестри медичної-анестезиста відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії (наказ від 26.09.2006 року № 490).

- у КП "Калинівська центральна районна лікарня", де 11.08.2020 року позивачка звільнена згідно ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, по догляду за дитиною до 14-ти років.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Тобто, згідно вищезазначеної довідки від 08.09.2020 року № 05-1258, виданої КП "Калинівська центральна районна лікарня" Калинівської районної ради Вінницької області позивачка в період роботи з 06.05.2003 року по 11.08.2020 року обіймала посаду сестри медичної (палатної), яка узгоджується з ознаками посад закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, а тому зараховується до стажу роботи згідно статті 60 Закону 1788-XI.

Натомість, як встановлено судом та не заперечується сторонами, спірним моментом у даній справі залишається факт наявності/відсутності у позивачки права на призначення їй пенсії за вислугу років, за умови встановлення додаткових вимог про досягнення стажу 26 років 6 місяців відповідно до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років"

Так, суд акцентує увагу, що у оскаржуваному рішенні за № 55 від 18.09.2020 року ГУ ПФУ у Вінницькій області, зокрема зазначило про те, що на момент звернення позивачки з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" спеціальний стаж останньої складав 26 років 4 місяці 25 днів. При цьому, обчислення спеціального стажу було здійснено станом на 11.10.2017 року, без врахування рішення Конституційного суду України від 04.09.2019 року.

Тому, враховуючи, що позивачка звернулась із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" 10.09.2020 року, тобто після прийняття рішення Конституційного суду України від 04.06.2019 року, а відтак відповідач повинен був застосовувати положення п. "е" ч. 1 ст. 55 Закону № 1788 в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Тобто, у даному випадку на день звернення ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії за вислугу років необхідний спеціальний стаж, визначений пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ, станом на 11.10.2017р. становив 26 років 4 місяці 25 днів (в межах від 25 до 30 років), а після 11.10.2017 року в позивача наявних іще додаткових 2 роки 11 місяців спеціального стажу, про що свідчить довідка форми РС-право. Тому, даний спеціальний стаж є цілком достатнім для призначення позивачу пенсії за вислугу років, оскільки перевищує необхідний мінімум у 25 років.

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на постанову Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» в частині встановлення цією постановою необхідності, в даному випадку, не менше 26 років 6 місяців спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

По-перше, Перелік закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений вищенаведеною постановою, не містить будь-яких посилань на необхідність певного стажу для призначення пенсії відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в ньому лише наведено найменування закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і найменування посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. По-друге, абзац другий постановляючої частини постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», в редакції із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2015 № 529 та постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 265, що були зумовлені внесенням до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» змін Законами № 213 та № 911, які рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнані неконституційними, суперечить положенням пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та звужує обсяг прав осіб, які мають право на пенсію за цією нормою.

Враховуючи встановлені обставини та надану їм правову оцінку, суд доходить висновку про протиправність оскаржуваного рішення відповідача за № 17 від 17.06.2020 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Як наслідок це рішення підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити пенсію за вислугу років позивачці згідно п. "е" ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 10.09.2020 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги наявність необхідного страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 має право на призначення пенсії за вислугу років згідно п. "е" ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з дати звернення до відповідача із відповідною заявою, а саме з 10.09.2020 року.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 1 статті 6 КАС України).

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки сплачений нею судовий збір у сумі 840,80 грн.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 18.09.2020 року № 55 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років згідно п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" починаючи з 10.09.2020 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області судовий збір в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 09.12.20.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, буд. 7, м. Вінниця, 21100).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович