Справа № 826/10692/17
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2020-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

02 грудня 2020 року

Київ

справа №826/10692/17

адміністративне провадження №К/9901/10405/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючої судді - Блажівської Н.Є.,

суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,

секретаря судових засідань: Жураковської Б.М.

за участі:

представника Позивача: Хлопузяна Р.Д.,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2019 року (суддя- Смолій І.В.)

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2020 року (судді: Черпіцька Л.Т., Пилипенко О.Є., Собків Я.М.)

у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства "Укргазвидобування"

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

В С Т А Н О В И В:

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. Короткий зміст позовних вимог

Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" (надалі також - Позивач; ПАТ "Укргазвидобування") звернулося до суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області (надалі також - Відповідач; правонаступник - Головне управління ДПС у Харківській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 20 червня 2017 року №.

В обґрунтування позову ПАТ "Укргазвидобування" послалось на те, що висновок Відповідача, який слугував підставою ухвалення відповідного оскаржуваного індивідуального акта, є необґрунтованим. На думку Позивача, несвоєчасна сплата ним відповідних зобов`язань відбулась внаслідок допущених порушень Відповідачем, який всупереч положень чинного законодавства допустив протиправну бездіяльність щодо не розгляду заяви про розстрочення сплати відповідних зобов`язань. Протиправність вказаної бездіяльності підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили.

1.2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 жовтня 2019 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2020 року, адміністративний позов задоволено.

Ухвалюючи рішення, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що рішенням суду у справі №826/5155/17, яке набрало законної сили, встановлено протиправність ненадання Позивачу розстрочення сплати грошового зобов`язання в сумі 296 612 813,44 грн з 30 січня 2018 року, наслідком чого є протиправність застосування до Позивача штрафу за податковим повідомленням-рішенням від 20 червня 2017 року № за несвоєчасну сплату узгодженого грошового зобов`язання.

1.3. Короткий зміст касаційної скарги, відзиву

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, просив скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11жовтня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2020 року по справі №826/10692/17, прийняти нове рішення, яким відмовити АТ "Укргазвидобування" у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на касаційну скаргу Позивач, вважаючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухваленим з дотриманням норм процесуального та матеріального права, просив касаційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишили без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2020 року у справі №826/10692/17 - без змін.

2. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Як свідчать обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, Позивачем задекларовані грошові зобов`язання з рентної плати за користування надрами для видобування природнього газу за грудень 2016 року у сумі 296 612 813,44 грн.

Граничний строк сплати вказаної суми грошових зобов`язань - 30 січня 2017 року.

19 січня 2017 року подало заяву про розстрочення грошових зобов`язань відповідно до вимог статті 100 Податкового кодексу України та із доданням необхідних документів для прийняття рішення про розстрочення грошових зобов`язань.

Відповідні зобов`язання були сплачені Позивачем 31 січня 2017 року.

Відповідь на заяву щодо розстрочення сплати грошових зобов`язань надана лист Державної фіскальної служби України від 22 березня 2017 року №6903/7/99-99-17-04-17. Згідно із цією заявою Позивачу відмовлено у розстроченні грошових зобов`язань з рентної плати за користування надрами для видобування природнього газу за грудень 2016 року у сумі 296 612 813,44 грн.

Позивач оскаржив дії Державної фіскальної служби України щодо відмови у наданні йому розстрочення у судовому порядку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києві від 26 березня 2018 року у справі №826/5155/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2018 року: позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України, що полягає у неприйнятті рішення про розстрочення грошових зобов`язань чи відмови у наданні розстрочення у строк, передбачений законодавством України, за заявами ПАТ "Укргазвидобування", поданими до регіональних податкових інспекцій.визнано протиправною відмову Державної фіскальної служби України у прийнятті рішень про надання розстрочення за заявами ПАТ «Укргазвидобування. Зобов`язано Державну фіскальну службу України повторно розглянути заяви про надання розстрочення грошових зобов`язань. В іншій частині (зобов`язання Державної фіскальної служби України прийняти рішення про надання розстрочення за заявами ПАТ "Укргазвидобування") відмовлено.

На виконання судових рішень у справі №826/5155/17 Державною фіскальною службою. України 21 грудня 2018 року повідомлено Позивача про відсутність підстав для надання розстрочення грошових зобов`язань з рентної плати за користування надрами за видобування природнього газу за грудень 2016 року у сумі 296 612 813,44 грн.

Відповідачем проведена камеральна перевірка ПАТ "Укргазвидобування" з питання дотримання термінів сплати податкових зобов`язань з рентної плати видобування природного газу за грудень 2016 року, за результатами якої складено акт від 26 травня 2017 року №4066/20-40-12-04-17/30019775.

Згідно з висновками акта Позивачем не своєчасно сплачено узгоджені податкові зобов`язання з рентної плати за користування надрами для видобування природного газу за грудень 2016 року, у зв`язку із чим порушено вимоги пункту 57.1 статті 57, пункту 257.5 статті 257 Податкового кодексу України (надалі також - ПК України).

На підставі акта перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 20 червня 2017 року № про зобов`язання сплатити штраф у розмірі 10% в сумі 29 661 281,34 грн за затримку на 1 календарний день сплати грошового зобов`язання.

3. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

3.1. Доводи Відповідача (особи, яка подала касаційну скаргу)

На спростування позиції судів першої та апеляційної інстанцій щодо неправомірності застосування контролюючим органом штрафних санкцій, Відповідач зазначив таке:

- Позивачеві було відомо про відсутність станом на 30 січня 2017 року рішення про надання розстрочення податкового зобов`язання (так як договір про надання розстрочення між АТ "Укргазвидобування" і контролюючим органом не було укладено на вказану дату), а відтак свідомо було порушено строки сплати узгодженого грошового зобов`язання з рентної плати за користування надрами для видобування природного газу, а тому, відсутні законодавчо визначені підстави для звільнення платника податків від відповідальності, передбаченої статтею 126 Податкового кодексу України;

- судовими рішеннями у справі № 826/5155/18 зобов`язано ДФС України повторно розглянути заяви підприємства про надання розстрочення та надати вмотивовану відповідь (про надання чи відмову у наданні розстрочення грошових зобов`язань), а підставою для задоволення позовних вимог стало те, що ДФС України не було розглянуто заяви підприємства згідно з положеннями чинного законодавства;

- в судових рішеннях у справі № 826/5155/17 підтверджено те, що подання заяви про розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу) не припиняє сплату платником податку грошового зобов`язання (податкового боргу) до дня прийняття рішення про розстрочення (відстрочення), внаслідок чого, навіть у випадку сплати заявником податкових зобов`язань, втім з порушенням строків такої сплати, за умови прийняття рішення про розстрочення сплати грошових зобов`язань в порядку та у строки, визначені вказаними вище нормами, штрафні санкції до суб`єкта господарювання за порушення строків сплати грошових зобов`язань, застосовані не будуть.

- на виконання судових рішень у справі № 826/5155/17 Державною фіскальною службою України було повторно розглянуто заяву АТ "Укргазвидобування" про надання розстрочення грошових зобов`язань та прийнято рішення від 12 грудня 2018 року № 38616/7/99-99-17-04-17, яким відмовлено у наданні розстрочення;

- подання заяви про розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу) не припиняє сплату платником податку грошового зобов`язання (податкового боргу) до дня прийняття рішення про розстрочення (відстрочення).

В додаткових поясненнях, що надійшли до суду касаційної інстанції 27 листопада 2020 року, Відповідач зазначив, що вже є судова практика, яка підтверджує протиправність поведінки Позивача щодо сплати відповідних сум грошових зобов`язань, а саме постанова Верховного Суду від 16 листопада 2020 року у справі №826/10694/17, яка ухвалена після відкритття касаційного провадження у цій справі.

3.2. Доводи Позивача (особи, яка подала відзив на касаційну скаргу)

Позивач вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином встановлених обставин справи та при правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права зроблено обґрунтований висновок щодо невідповідності вимогам чинного законодавства оскаржуваного індивідуального акта.

Як зазначив Позивач, у його діяннях відсутній склад податкового правопорушення, оскільки подія "несвоєчасної сплати" грошового зобов`язання як податкове правопорушення платника податків знаходиться у причинному взаємозв`язку із подією податкового правопорушення контролюючого органу - "бездіяльністю щодо розстрочення такого грошового зобов`язання", вчинення якого встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому, за відсутності вини Позивача, у Відповідача відсутні правові підстави для притягнення Позивача до відповідальності відповідно до статті 126 Податкового кодексу України.

Позивач вважає, що суперечність між запровадженим обов`язком платника податків своєчасно сплачувати податки та правом останнього на дотримання Державою власних процедур, в даному випадку, на своєчасний розгляд його звернення владним суб`єктом щодо перенесення строків сплати такого податку та прийняття рішення щодо такого питання з дотриманням принципів добросовісності, розсудливості, обґрунтованості, своєчасності, безсторонності (неупередженості) та принципу рівності перед законом, обґрунтовано вирішена судами попередніх інстанцій на користь Позивача.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

4.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Переглядаючи судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

Переглядаючи судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства (надалі - КАС України) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <...>. Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Таким чином, у контексті спірних правовідносин Суд повинен з`ясувати або спростувати наявність факту або обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів Позивача з боку Відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або наявність інших утисків прав та свобод Позивача.

Поряд із цим, при вирішенні справи Верховний Суд враховує, що обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 КАС України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи даний спір, Верховний Суд оцінює оскаржуване податкове повідомлення-рішення на відповідність вимог статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України, а також інших законів.

Так, пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями пунктів 50.1 статті 50, пункту 57.3 статті 57, пункту 100.6 статті 100, пункту 257.5 статті 257 Податкового кодексу України визначено строки сплати узгоджених зобов`язань з рентної плати, в тому числі, у випадку розстрочення їх сплати.

Відповідно до пункту 257.5 статті 257 сума податкових зобов`язань з рентної плати, визначена у податковій декларації за податковий (звітний) період, сплачується платником до бюджету протягом 10 календарних днів після закінчення граничного строку подання такої податкової декларації.

За правилом пункту 126.1 статті 126 ПК України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Статтею 32 ПК України передбачено, що зміна строку сплати податку та збору здійснюється шляхом перенесення встановленого податковим законодавством строку сплати податку та збору або його частини на більш пізній строк. Зміна строку сплати податку не скасовує діючого і не створює нового податкового обов`язку. Зміна строку сплати податку здійснюється у формі: відстрочки; розстрочки.

За змістом положень абзацу 1 пункту 100.1, пункту 100.2, абзацу 1 пункту 100.11 статті 100 ПК України розстроченням грошових зобов`язань або податкового боргу є перенесення рішенням контролюючого органу строків сплати платником податків його грошових зобов`язань або податкового боргу, яке здійснюється за заявою такого платника податків окремо за кожним податком і збором.

Відповідно до пункту 100.4 статті 100 ПК України підставою для розстрочення податкового боргу платника податків є надання ним достатніх доказів існування обставин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, що свідчать про наявність загрози виникнення або накопичення податкового боргу такого платника податків, а також економічного обґрунтування, яке свідчить про можливість погашення податкового боргу та/або збільшення податкових надходжень до відповідного бюджету внаслідок застосування режиму розстрочення, протягом якого відбудуться зміни політики управління виробництвом чи збутом такого платника податків.

Розстрочені суми грошових зобов`язань або податкового боргу (в тому числі окремо - суми штрафних (фінансових) санкцій) погашаються рівними частками починаючи з місяця, що настає за тим місяцем, у якому прийнято рішення про надання такого розстрочення (пункт 100.6 статті 100 ПК України).

При цьому положеннями статті 100 Податкового кодексу передбачено, що розстрочення здійснюється на підставі рішення контролюючого органу та укладеного договору.

Отже, передумовою звільнення від відповідальності, передбаченої пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України, за несвоєчасну сплату зобов`язань з рентної плати у строки, передбачені пунктом 257.5 статті 257 Податкового кодексу України, є, перенесення встановленого податковим законодавством строку сплати податку та збору або його частини на більш пізній строк, зокрема шляхом надання контролюючим органом розстрочення сплати відповідних зобов`язань.

Надаючи оцінку доводам про наявність рішення щодо розстрочення зобов`язань Відповідачем, внаслідок висновків щодо несплати яких протягом 1 дня, ухвалене оскаржуване у справі рішення, Суд звертає увагу на таке.

Як підтверджується матеріалам справи та встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києві від 26 березня 2018 року у справі №826/5155/17,залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2018 року: визнано протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України, що полягає у неприйнятті рішення про розстрочення грошових зобов`язань чи відмови у наданні розстрочення у строк, передбачений законодавством України, за заявами ПАТ "Укргазвидобування", поданими до регіональних податкових інспекцій; визнано протиправною відмову у прийнятті рішень про надання розстрочення; зобов`язано повторно розглянути заяви про надання розстрочення грошових зобов`язань. В іншій частині (зобов`язання Державної фіскальної служби України прийняти рішення про надання розстрочення за заявами ПАТ "Укргазвидобування") відмовлено.

Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Фактично судовими рішеннями у справі №826/5155/17 установлено лише обставини несвоєчасного розгляду заяв, поданих Позивачем, щодо розстрочення сплати грошових зобов`язань.

При цьому після набрання законної сили судовими рішенями за результатами повторного розгляду заяви відмовлено у прийнятті рішення, яким би було розстрочено сплату відповідних зобов`язань з рентної плати Позивачу.

Сукупність наведених норм у взаємозв`язку зі встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставинами дає підстави для наступного висновку. Підтвердження судовими рішеннями, які набрали законної сили, обставин несвоєчасного прийняття податковим органом рішення за результатами розгляду заяви про розстрочення сплати зобов`язань з рентної плати та наявність за результатами повторного розгляду заяви рішення, винесеного на виконання відповідних судових рішень, яким відмовлено у наданні розстрочення сплати грошових зобов`язань, не може розглядатися як законна передумова перенесення встановленого податковим законодавством строку сплати зобов`язання на більш пізній строк та не може бути підставою для звільнення від відповідальності, за порушення строків сплати узгодженої суми грошового зобов`язання з рентної плати.

Такий підхід щодо застосування норм Податкового кодексу України застосовано Верховним Судом при ухваленні постанови від 16 листопада 2020 року у справі №826/10694/17 за позовом акціонерного товариства "Укргазвидобування" до Головного управління ДФС у Харківській області (правонаступник - Головне управління ДПС у Харківській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічного змісту норма міститься і в частині шостій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно із якою висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів не знаходить підстав для відступу від правової позиції Касаційного адміністратвиного суду у складі Верховного Суду, сформулюваної у наведеній постанові.

Так, судовим рішенням у справі №826/5155/17, яке набрало законної сили, підтверджено факт порушення Відповідачем строків розгляду заяви Позивача про розстрочення сплати зобов`язань з рентної плати та на виконання цього судового рішення Відповідач повторно розглянув відповідну заяву та прийняв рішення, яким зафіксовано відсутність законодавчо визначених підстав для розстрочення відповідних зобов`язань. З урахуванням цього, ухвалюючи рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2020 року у цій справі, суди дійшли безпідставного висновку про невідповідність податкового повідомлення-рішення від 20 червня 2017 року № за наведених Позивачем у позовній заяві мотивів вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відтак, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, неправильно застосували норми матеріального права та ухвалили рішення, що не відповідають положенням статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідає, а викладені у касаційній скарзі доводи скаржника є обґрунтованими.

Згідно із частинами першою та третьою статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Отже, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, про необхідність скасування ухвалених у справі рішень.

Керуючись статтями 3, 344, 349, 351, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2020 року скасувати.

Ухвали нову постанову.

Відмовити в позові Акціонерного товариства "Укргазвидобування" до Головного

управління ДПС у Харківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя Н.Є. Блажівська

Судді О.В. Білоус

І.Л. Желтобрюх