Справа № 826/791/18
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

07 грудня 2020 року справа №826/791/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
до1. Державної установи «Київський слідчий ізолятор» (далі по тексту - відповідач 1) 2. Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач 2)
про1) скасування рішення про направлення позивача до Замкової виправної колонії №58; 2) зобов`язання перенаправити позивача до іншої державної установи ближчої до місця проживання позивача, рідних та друзів
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, зазначаючи про протиправність рішення щодо направлення його для відбування покарання до Замкової виправної колонії №58, оскільки при його прийнятті не враховано соціальних зв`язків позивача, місце постійного проживання близьких родичів та членів сім`ї; позовну вимогу щодо зобов`язання перевести позивача до іншої державної установи ближчої до місця проживання рідних та друзів, обґрунтовує тим, що перебування у Замковій виправній колонії №58 загрожує його життю та здоров`ю.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 березня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/791/18 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2020 року залучено до участі у справі Міністерство юстиції України в якості співвідповідача.

Відповідач 1 у письмових поясненнях зазначив, що Державна установа «Київський слідчий ізолятор» не проводить комісії для визначення направлення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, до установ виконання покарань.

Відповідач 2 у відзиві на позовну заяву зазначив, що не є належним відповідачем у даній справі, оскільки повноваження Мінюсту у сфері виконання кримінальних покарань реалізує Департамент з питань виконання кримінальних покарань; у Київській області відсутня колонія максимального рівня безпеки, яка визначена за позивачем, а тому можливість залишити позивача відбувати покарання у цій області була відсутня.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області, який на момент виникнення спірних правовідносин набрав законної сили, позивач засуджений до довічного позбавлення волі за частиною четвертою статті 187, пунктами 6, 12, 13 частини другої статті 115, статтею 70 Кримінального кодексу України.

Згідно з протоколом №47 комісії Київського слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі, та позбавлення волі на певний строк, виду колонії від 27 червня 2017 року, за результатами розгляду матеріалів особових справ щодо засуджених, ОСОБА_1 визначено вид установи виконання покарань - ДПВ максимального рівня безпеки із відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу (далі по тексту - Протокол №47).

На підставі листа Міністерства юстиції України від 12 липня 2017 року №7370/23/31-17, засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 направлено з Київського слідчого ізолятора до Замкової виправної колонії №58 для подальшого відбування покарання.

Частиною першою статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно частини другої статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18 травня 2016 року №348 «Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» передбачено ліквідувати Державну пенітенціарну службу України та установити, що її правонаступником в частині реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації є Міністерство юстиції України.

Відповідно до підпункту 958 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року №228 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин) Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань визначає вид установи виконання покарань, у якій відбуватимуть покарання засуджені до позбавлення волі, здійснює розподіл, переводить їх та осіб, узятих під варту, з однієї установи до іншої.

Тобто, станом на дату виникнення спірних відносин відповідач 2 був наділений повноваженнями для вирішення питання щодо направлення позивача для відбування покарання.

Відповідно до статті 4 Кримінально-виконавчого кодексу України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

Частиною першою статті 18 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що виправні колонії виконують покарання у виді позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі.

У виправних колоніях максимального рівня безпеки відбувають покарання, зокрема, чоловіки, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі (абзац п`ятий частини другої статті 18 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Статтею 86 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

Особи, засуджені до позбавлення волі, направляються для відбування покарання не пізніше десятиденного строку з дня набрання вироком законної сили або з дня надходження із суду розпорядження про виконання вироку, який набрав законної сили. Порядок направлення засуджених до виправних і виховних колоній визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України (стаття 87 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року №680/5 затверджено Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (далі по тексту - Положення).

Пунктом 6 розділу ІІ Положення (тут і далі по тексту в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до виправних колоній максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у приміщеннях камерного типу або відповідних секторах направляються чоловіки, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, до установ виконання покарань, їх переведення до іншої установи здійснюються на підставі запиту на наряд щодо направлення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, із слідчих ізоляторів до установ виконання покарань (додаток 1), на підставі якого видається наряд про направлення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, із слідчих ізоляторів до установ виконання покарань (додаток 2) (пункт 1 розділу ІІІ Положення).

Наряд - рішення, що видається підрозділом по контролю за виконанням судових рішень для направлення особи (осіб), засудженої(их) до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, яка (які) підлягає(ють) направленню до установи виконання покарань або переведенню для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої (пунктом 4 розділу І Положення).

Наряди видаються підрозділами слідчого ізолятора, міжрегіонального управління, Міністерства юстиції України, які здійснюють контроль за виконанням судових рішень, на підставі рішення комісії СІЗО про визначення рівня безпеки виправної колонії та відповідних рішень міжрегіональних і центральної комісій (пункт 2 розділу ІІІ Положення).

Пунктом 5 Розділу ІІІ Положення встановлено, що за нарядами підрозділу Міністерства юстиції України, який здійснює контроль за виконанням судових рішень, направляються зокрема, особи, засуджені до довічного позбавлення волі, розмістити яких немає змоги через відсутність достатньої кількості місць у виправних колоніях чи секторах визначеного рівня безпеки у зоні діяльності міжрегіонального управління або місць для окремого розміщення осіб, яких засуджено за одним вироком суду.

Згідно з пунктом 7 розділу ІІІ Положення запит на наряд та матеріали, необхідні для розгляду питань, визначених пунктом 5 цього розділу, скеровуються до Міністерства юстиції України підрозділом міжрегіонального управління, який здійснює контроль за виконанням судових рішень, не пізніше одного робочого дня з дати прийняття рішення комісією СІЗО. Запит підписується керівником цього підрозділу та керівником міжрегіонального управління чи його заступником. До запиту додається копія протоколу комісії СІЗО про визначення засудженому установи виконання покарань.

Матеріали справи підтверджують, що Центральним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації, на підставі пункту 5 розділу ІІІ Положення, складено запит на наряд щодо направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, комісії СІЗО (протокол №47) від 30 червня 2017 року №2.4-1279, відносно ОСОБА_1 (далі по тексту - Запит на наряд).

Наряди на запити готуються підрозділом міжрегіонального управління чи Міністерства юстиції України, який здійснює контроль за виконанням судових рішень, протягом п`яти робочих днів з дати отримання відповідного запиту (пункт 8 розділу ІІІ Положення).

Наряд, виданий Міністерством юстиції України, підписується заступником Міністра та надсилається ініціатору запиту, а копія - до міжрегіонального управління (пункт 10 розділу ІІІ Положення).

Таким чином направлення засуджених для відбування покарання здійснюється комісіями відповідного рівня шляхом прийняття рішення, яке оформлюється протоколом засідання комісії, а документальною підставою для направлення засуджених до місця відбування покарання є наряди.

Форма наряду про направлення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, до установ виконання покарань, затверджена додатками 2 та 3 до Положення.

Судом встановлено, що лист Міністерства юстиції України від 12 липня 2017 року №7370/23/31-17, копія якого наявна в матеріалах справи, фактично є нарядом, оскільки ним визначається установа виконання покарань, в якій позивач повинен відбувати покарання.

Таким чином, виходячи зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом оскарження в межах спірних правовідносин є саме лист Міністерства юстиції України від 12 липня 2017 року №7370/23/31-17.

Суд звертає увагу на те, що, лист Міністерства юстиції України від 12 липня 2017 року №7370/23/31-17 не відповідає формі наряду, затвердженій додатками 2, 3 до Положення.

Крім того, Запит на наряд, на підставі якого відповідач 2 видав наряд, також не відповідає формі, затвердженій додатком 1 до Положення, та не містить всієї необхідної інформації, зокрема номери установ, куди направлено співучасників.

З наведеного вбачається, що відповідач 2 порушив процедуру розгляду питання про направлення ОСОБА_1 для відбування покарання, у тому числі видачі наряду у неналежній формі.

Разом з тим, враховуючи, що лист від 12 липня 2017 року №7370/23/31-17 не є рішенням Міністерства юстиції України у розумінні Положення, він не може бути скасований судом як рішення суб`єкта владних повноважень у відповідності до пункту 2 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, спірне розпорядження Міністерства юстиції України, викладене у листі від 12 липня 2017 року №7370/23/31-17, станом на момент розгляду справи, реалізоване шляхом розподілу позивача до Державної установи «Київський слідчий ізолятор».

Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року, зокрема, постановив етапувати засудженого ОСОБА_1 із Замкової виправної колонії №58, зарахувавши його за Бориспільським міськрайонним судом Київської області.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року скасовано вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2014 року та продовжено позивачу строк дії обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В подальшому, позивачу неодноразово, зокрема, ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2020 року продовжувався строк тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор».

На підставі зазначеного, позивач переведений із Замкової виправної колонії №58 до Державної установи «Київський слідчий ізолятор», де і перебуває на даний час, що також підтверджується інформацією, зазначеною позивачем в додаткові від 09 серпня 2020 року та розписками про отримання процесуальних документів.

Таким чином, оскаржуваний лист Міністерства юстиції України фактично вичерпав свою дію.

Отже позовні вимоги про скасування рішення про направлення позивача до Замкової виправної колонії №58 не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд вважає, що з метою ефективного захисту прав позивача необхідно вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо недотримання процедури розгляду питання про направлення ОСОБА_1 для відбування покарання та видачі наряду у неналежній формі.

Правову позицію аналогічного змісту викладено Верховним Судом в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №820/2155/17.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача 2 про те, що належним відповідачем у даній справі є Департамент з питань виконання кримінальних покарань, як орган, що реалізує повноваження Міністерства юстиції України в сфері виконання кримінальних покарань, оскільки вказаний орган утворено як юридичну особу постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року №20.

Керуючись принципом незворотності дії закону у часі, суд зазначає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Тобто, станом на момент виникнення спірних правовідносин, Департамент з питань виконання кримінальних покарань не був учасником спірних правовідносин, а вирішення питання щодо направлення позивача для відбування покарання, згідно чинних на той час положень законодавства, відносилось до повноважень Міністерства юстиції України.

В частині позовних вимог про зобов`язання перевести позивача до іншої державної установи ближчої до місця проживання позивача, рідних та друзів, суд звертає увагу на таке.

Пунктом 4 Положення, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави «відповідно до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого» здійснюється на підставі клопотання засудженого або близького родича чи члена сім`ї засудженої особи. Підпис засудженого на клопотанні засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань.

У клопотанні про переведення має міститися додаткова інформація щодо всіх близьких родичів та членів сім`ї засудженого відповідно до ступеня їх спорідненості та місця їх постійного проживання.

До клопотання про переведення додаються довідка-витяг з особової справи засудженого, копії паспортних документів засудженої особи та близьких родичів чи членів сім`ї засудженої особи, а також оригінали або нотаріально засвідчені копії довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування близького родича чи члена сім`ї, який звернувся з клопотанням, документів, що підтверджують наявність родинних стосунків (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо).

Зміна умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки здійснюється центральною комісією за поданням адміністрації виправної колонії щодо зміни умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки, погодженим керівником міжрегіонального управління (додаток 5).

У випадках, коли подання передбачає переведення засудженого у більш суворі умови тримання або збільшує обсяг установлених правообмежень, воно обов`язково погоджується зі спостережною комісією (пункт 5 Положення).

Правові норми аналогічного змісту містить і нова редакція Положення.

Таким чином, законодавством встановлено чіткий порядок здійснення переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої.

Зокрема, таке переведення здійснюється передусім на підставі власної заяви засудженого, або близького родича чи члена його сім`ї, та доданими відповідними документами.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази подання позивачем чи членами його сім`ї клопотання про переведення з відповідними документами, передбаченими Положенням.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є передчасними та не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, однак, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

2. Вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо недотримання процедури розгляду питання про направлення ОСОБА_1 для відбування покарання та видачі наряду у неналежній формі.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий);

Державна установа «Київський слідчий ізолятор» (04050, м. Київ, вул. Дегтярівська, 13; ідентифікаційний код 08563694);

Міністерство юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13; ідентифікаційний код 00015622).

Суддя В.А. Кузьменко