Справа № 440/5378/20
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2020-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/5378/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Канигіної Т.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

28.09.2020 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частина НОМЕР_1 (далі - відповідач) про зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.10.2018 по 04.09.2020.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що при звільненні 04.10.2018 позивачу не виплачені всі належні суми грошового забезпечення. Позивач зазначає наступне: 28.07.2020 на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.02.2020 у справі №440/5128/19 на рахунок позивача надійшли кошти індексації грошового забезпечення позивача з 02.02.2016 по 04.10.2018 у розмірі 4578,93 грн; 04.09.2020 на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного від 07.08.2020 у справі №440/4824/19 на рахунок позивача надійшли кошти компенсація за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.10.2018, у розмірі 50813,39 грн. Позивач вважає, що Військовою частиною НОМЕР_1 була допущена протиправна бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного проведення повного розрахунку з 05.10.2018 по 04.09.2020.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/5378/20; розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано докази /а.с. 25/.
10.11.2020 до суду надійшов відзив, у якому представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.02.2020 у справі №440/5128/20 позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 02.02.2016 по 04.10.2018. Крім того, індексація грошового забезпечення та грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, на які посилається позивач, не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця. Несвоєчасно виплачена індексація грошового забезпечення та грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення. Враховуючи вищевикладене, законні права та інтереси позивача відповідачем порушені не були, а отже, позовні вимоги задоволенню не підлягають /а.с. 29-39/.
Суд розглядає цю справу на підставі частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами, в межах строку, встановленого статтею 258 цього ж Кодексу.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, суд дійшов наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що наказом Військової частини НОМЕР_1 від 04.10.2018 №190 підполковника ОСОБА_1 , заступника командира частини з льотної підготовки військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 21.09.2018 №531 у запас за підпунктом "к" (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінченні особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з правом носіння військової форми одягу, з 04.10.2018 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 і всіх видів забезпечення /а.с. 8/.
З огляду на те, що при звільненні з позивачем не проведено повного розрахунку, а саме: позивачу не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 02.02.2016 по 04.10.2018, позивач звернувся до суду.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.02.2020 у справі №440/5128/19 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 02.02.2016 по 04.10.2018; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 02.02.2016 по 04.10.2018 /а.с. 10-12/.
Зазначене рішення набрало законної сили 31.03.2020.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду №440/4824/19 від 12.02.2020 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.10.2018; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.10.2018; у решті позову відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.08.2020 у справі №440/4829/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України залишено без задоволення; рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 у справі №440/4824/19 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.10.2018, та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.10.2018. Прийнято в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.10.2018; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.10.2018. У іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 року у справі №440/4824/19 залишено без змін /а.с. 14-17/.
Зазначене рішення набрало законної сили 07.08.2020.
Отже, спір щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 02.02.2016 по 04.10.2018, а також виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.10.2018, вирішено судами, а обставини, встановлені вищевказаними рішеннями, не підлягають доказуванню з огляду на приписи частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.
28.07.2020 та 04.09.2020 на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.02.2020 у справі №440/5128/19 та судових рішень у справі №440/4829/19 Військовою частиною НОМЕР_1 перераховано позивачу кошти у розмірі 4578,93 грн та 50813,39 грн, відповідно /а.с.13, 18/.
Вважаючи свої права порушеними внаслідок затримки відповідачем виплати індексації грошового забезпечення та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки при розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та відповідним доводам сторін, суд дійшов таких висновків.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Аналогічні висновки щодо правозастосування у спірних правовідносинах викладені у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №400/3365/19, що враховується судом з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 КАС України.
Матеріалами справи підтверджено, що повний фактичний розрахунок з позивачем шляхом виплати на підставі рішень судів індексації грошового забезпечення за період з 02.02.2016 по 04.10.2018, а також виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.10.2018, у розмірі 4578,93 грн та 50813,39 грн здійснено 28.07.2020 та 04.09.2020, відповідно /а.с. 13, 18/.
Таким чином, загальна кількість календарних днів затримки розрахунку за період з 05.10.2018 по 04.09.2020 (згідно зі статтею 117 КЗпП України - по день фактичного розрахунку) становить 701 днів (жовтень 2018 - 27 календарний день, листопад 2018 - 30 календарних днів, грудень 2018 - 31 календарний день; 2019 рік - 365 днів; січень 2020 - 31 календарний день, лютий 2020 - 29 календарних днів, березень - 31 календарний день, квітень 2020 - 30 календарних днів, травень 2020 - 31 календарний день, червень 2020 - 30 календарних днів, липень 2020 -31 календарний день, серпень 2020 -31 календарний день, вересень 2020 - 4 календарних дні).
Суд зазначає, що обрахування затримки розрахунку при звільненні повинно відбуватись в календарних днях. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі № 400/3365/19.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), відповідно до підпункту "л" пункту 1 якого визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.
Враховуючи, що звільнення позивача відбулось 04.10.2018, його середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат за попередні два місяці роботи, а саме: за серпень 2018 року та вересень 2018 року.
Згідно з довідкою відповідача від 04.11.2020 №575 середньоденний розмір заробітку позивача на момент звільнення 04.10.2018 становить 907,83 грн (27636,00 + 27741,60 грн)/61) (де: 27636,00 грн - заробітна плата за серпень 2018 року; 27741,60 грн - заробітна плата за вересень 2018 року; 61 календарні дні (загальна кількість календарних днів: у серпні 2018 року - 31 календарний день, у вересні 2018 року - 30 календарних дні).
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 636388,83 грн (701 днів) * 907,83 грн (середньоденне грошове забезпечення).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.
Крім того, у вищезгаданій постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням №6-113цс16, та зазначила, що при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16, про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
З огляду на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду у справах №761/9584/15-ц та №821/1083/17 у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020, відповідно, суд враховує такі фактичні обставини цієї справи.
Позивач звернувся до суду з позовом про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 02.02.2016 по 04.10.2018 24.12.2019, а також виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільненні з військової служби 04.10.2018, 09.12.2019, тобто вже зі спливом більше ніж одного року та двох місяців після звільнення /а.с. 10-12, 14-17/.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.02.2020 у справі №440/5128/19 набрало законної сили 31.03.2020 та самостійно виконано відповідачем 28.07.2020. Постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 07.08.2020 у справі №440/4824/19 набрала законної сили 07.08.2020 та самостійно виконана відповідачем 04.09.2020.
Водночас сума розрахованого судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 636388,83 грн, що в одинадцять разів перевищує суму основної виплати, на яку нарахована відповідна компенсація.
Беручи до уваги наведене, а також сплату відповідачем індексації грошового забезпечення за період з 02.02.2016 по 04.10.2018 та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки позивачу, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки - 28.07.2020 та 04.09.2020, відповідно, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 636388,83 грн до 63638,88 грн.
Доводи відповідача стосовно того, що індексація грошового забезпечення та грошова компенсація за невикористанні дні відпустки не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, тому наявні підстави для відмови у задоволення позову, суд відхиляє з огляду на таке.
Предметом позову є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Як вищезазначено, згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Отже, зазначені норми не передбачають встановлення чи є індексація грошового забезпечення та грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовця, чи є складовою грошового забезпечення військовослужбовця.
Частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи вищевикладене, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України з метою ефективного захисту прав позивача вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність Військової частина НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки сплати належних при звільненні сум та стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки сплати належних при звільненні позивачу сум у розмірі 63638,88 грн, з утриманням податків, зборів та інших обов`язкових платежів при виплаті.
Отже, адміністративний позов підлягає задоволенню.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 2, 9, 77, 243-246, 255, 258, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Військової частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частина НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки сплати належних при звільненні сум.
Стягнути з Військової частина НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки сплати належних при звільненні сум у розмірі 63638,88 грн, з утриманням податків, зборів та інших обов`язкових платежів при виплаті.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.С. Канигіна