Справа № 480/5190/19
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 р.Справа № 480/5190/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.05.2020 року, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 01.06.20 року по справі № 480/5190/19

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі - відповідач), в якій просив визнати протиправною відмову Управління державної міграційної служби України в Сумській області в прийнятті заяви ОСОБА_1 , на оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні, зобов`язавши Управління Державної міграційної служби України в Сумській області прийняти, розглянути заяву, та видати посвідку на тимчасове проживання.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач 27.09.2019 року звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою на видачу посвідки на тимчасове проживання в Україні, проте відповідач відмовив позивачу у прийнятті його заяви, хоча будь-які підстави для відмови прийняття заяви були відсутні.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року вказаний позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Управління державної міграційної служби України в Сумській області в прийнятті заяви ОСОБА_1 на оформлення посвідки на постійне проживання в Україні. Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Сумській області розглянути заяву ОСОБА_1 на оформлення посвідки на постійне проживання в Україні. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт посилався на те, що порушенням норм матеріального права при прийнятті судом першої інстанції рішення стало: не застосування до правовідносин Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321; не вірне застосування Закону України «Про імміграцію»; помилкове застосування Порядку формування квоти імміграції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

01.12.2020 до суду апеляційної інстанції від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, обґрунтоване запровадженням з 01.08.2020 до 31.12.2020 карантину на території України через спалах у світі коронавірусу (COVID-19) та неможливістю прибути до суду через відсутність транспортного сполучення.

Розглянувши подане клопотання колегія суддів не знаходить підстав для його задоволення, оскільки функціонування органів державної влади не зупинено (призупинено), в тому числі судів, які наразі працюють в звичайному режимі, але з дотриманням норм, попереджаючих розповсюдження інфекції.

Крім того, представник відповідача мав можливість брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, відповідно до ч.1 ст.195 КАС України, попередньо подавши до суду відповідне клопотання.

Колегія суддів зауважує, що представник відповідача в поданому ним клопотанні посилається виключно на факт встановлення на території України карантину та не зазначає конкретно, які саме карантинні обмеження та встановлені заходи на території України, позбавляють можливості його особистої участі в судовому засіданні.

При цьому, суд приймає до уваги вимоги процесуального закону щодо дотримання строків розгляду справ та те, що у даній справі участь сторін у судовому засіданні не визнавалась обов`язковою.

Відповідно до положень статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням викладеного вище, а також з огляду на вимоги ч.1 ст.309 КАС України щодо необхідності дотримання судом строку розгляду справи, колегія суддів вважає, що правові підстави для відкладення розгляду справи відсутні та вважає за можливе продовжити розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта.

29.10.2006 року позивач зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 . На даний час подружжя має троє дітей, що підтверджується свідоцтвами про народження.

Як зазначено відповідачем у відзиві, 11.09.2018 року позивач звернувся до Управління ДМС України в Сумській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію».

В подальшому, 19.07.2019 позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою про продовження строку перебування на території України на підставі поданої ним заяви на отримання дозволу на імміграцію, у зв`язку з чим строк продовжено до 16.10.2019.

31.07.2019 року Управлінням ДМС України в Сумській області прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, терміном дії до 31.07.2020 року та видано дозвіл на імміграцію в Україну, про що позивача було повідомлено листом від 31.07.2019 року № 5901.5-6854/59.1-19. В даному листі також зазначено, що для отримання посвідки на постійне проживання в Україні, ОСОБА_1 необхідно на протязі року звернутися до територіального підрозділу ДМС України за місцем проживання або безпосередньо до УДМС України в Сумській області та відповідно до п. 32 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, подати відповідні документи.

27.09.2019 року позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні.

Як зазначено відповідачем у відзиві, після перевірки паспортного документа іноземця, а також наявних у підрозділі матеріалів встановлено, що позивачем порушено строк для подання документів на отримання посвідки на постійне проживання передбачений пунктом 17 Порядку, адже він звернувся за 13 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні, тобто до 16.10.2019.

У зв`язку з чим, 27.09.2019 позивачу повідомлено про відмову в прийнятті документів через несвоєчасне його звернення. Отримати письмову відмову позивач бажання не виявив. Копію відмови в прийнятті документів позивача представником відповідача до суду не надано.

При цьому, представник позивача зазначив, що звернувшись з письмовою заявою від 27.09.2019 року до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, позивач взагалі отримав відмову у прийнятті документів, як на посвідку на постійне проживання, так і на тимчасове.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно було відмовлено позивачу в прийнятті заяви та доданих до неї документів щодо оформлення посвідки на постійне проживання з підстав порушення строку для їх подання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

За змістом ч. 14 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію".

Статтею 1 Закону України "Про імміграцію" визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Статтею 6 Закону України "Про імміграцію" визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів, відповідно до яких останні, зокрема, організовують роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; забезпечують ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Стаття 9 Закону України ''Про імміграцію" встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Водночас, відповідно до ст. 11 Закону України ''Про імміграцію" особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у стравах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Пунктом 1 Порядку №1983 визначено, що посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно 3 Порядку №1983 посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.

Відповідно до п. 16 Порядку №1983 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до заяви позивача, Управлінням Державної міграційної служби України в Сумській області було продовжено строк перебування ОСОБА_1 на території України до 16.10.2019 року. В подальшому позивачу 31.07.2019 року видано дозвіл на імміграцію в Україну, в якому зазначено, що даний дозвіл дійсний до 31.07.2020 року (а.с. 14) та 27.09.2019 року позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні (а.с. 25). Проте, як зазначено відповідачем у відзиві, позивачу відмовлено у прийнятті зазначеної заяви, оскільки позивачем порушено строк для подання документів на отримання посвідки на постійне проживання передбачений п. 17 Порядку №1983.

Колегія суддів не погоджується з даним рішенням відповідача, з огляду на наступне.

Так, за приписами п. 17 Порядку №1983 Документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування/проживання в Україні.

Проте, статтею 11 Закону України ''Про імміграцію" передбачено строк подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання лише для осіб, які постійно проживають за межами України і отримали дозвіл на імміграцію. А для осіб, які перебувають на законних підставах в Україні і отримали дозвіл на імміграцію, зазначена норма не встановлює таких строків.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України ''Про імміграцію" питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити.

Разом з тим, відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

За таких обставин, до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону України ''Про імміграцію", які мають вищу юридичну силу.

Враховуючи, що позивачем подано заяву щодо оформлення посвідки постійного проживання до закінчення терміну законного перебування на території України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу в прийнятті заяви та доданих до неї документів щодо оформлення посвідки на постійне проживання з підстав порушення строку для їх подання.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить визнати протиправною відмову Управління державної міграційної служби України в Сумській області в прийнятті заяви ОСОБА_1 на оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні, зобов`язавши Управління Державної міграційної служби України в Сумській області прийняти, розглянути заяву, та видати посвідку на тимчасове проживання.

При цьому з матеріалів справи судом вірно встановлено, що 27.09.2019 року позивач звертався до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, а не із заявою про видачу посвідки на тимчасове проживання і позивачу було відмовлено у прийнятті саме заяви щодо оформлення посвідки на постійне проживання (а.с. 25). Про даний факт також зазначено представником відповідача у відзиві на позовну заяву. Крім того, відповідно до квитанцій від 26.09.2019 року № 20 та № 21, позивачем сплачено державне мито за видачу посвідки на постійне проживання (а.с. 23).

А відтак, оскільки позивач не звертався до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні та відповідачем відмовлено в прийнятті заяви саме щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною відмови Управління державної міграційної служби України в Сумській області в прийнятті заяви ОСОБА_1 ,на оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні, зобов`язавши Управління Державної міграційної служби України в Сумській області прийняти, розглянути заяву, та видати посвідку на тимчасове проживання, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Колегія суддів зауважує, що спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (Постанова Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року в справі 816/1229/14).

Отже ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції вмотивовано дійшов висновку про обрання способу захисту прав позивача відмінного, від зазначеного безпосередньо у позовних вимогах, а саме шляхом визнання протиправною відмову Управління державної міграційної служби України в Сумській області в прийнятті заяви ОСОБА_1 на оформлення посвідки на постійне проживання в Україні та зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Сумській області розглянути заяву ОСОБА_1 на оформлення посвідки на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.05.2020 року по справі № 480/5190/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)А.О. Бегунц
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Мельнікова С.С. Рєзнікова
Повний текст постанови складено 04.12.2020 року