Справа № 520/2495/2020
Суддя: Рєзнікова С.С.
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 р.Справа № 520/2495/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,

Суддів: Бегунца А.О. , Мельнікової Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Куксової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Прокуратури Харківської області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 15.04.20 року по справі № 520/2495/2020

за позовом ОСОБА_1

до Прокуратури Харківської області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Прокуратури Харківської області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Прокурора Харківської області №2217к від 23.10.2014 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова.

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 позов задоволено.

Скасовано наказ Прокуратури Харківської області від 23.10.2014 № 2217к про звільнення заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова старшого радника юстиції ОСОБА_1 із займаної посади.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова звернуто до негайного виконання.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

30.11.2020 від представника позивача до апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення, в яких останній просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що наказом прокурора Харківської області від 23.10.2014 № 2217к звільнено ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова.

Підставою для припинення з позивачем трудового договору слугували норми п. 7-2 ст. 36 КЗпП України, п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про очищення влади.

Не погодившись з наказом про звільнення, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України Про очищення влади, очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності, презумпції невинуватості, індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України Про очищення влади, Міністерство юстиції України в місячний строк з дня набрання чинності цим Законом розробляє та подає на затвердження Кабінету Міністрів України: 1) перелік органів, що здійснюють перевірку достовірності відповідних відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону, згідно з їх компетенцією; 2) порядок проведення перевірки, передбаченої цим Законом; 3) план проведення перевірок по кожному органу державної влади та органу місцевого самоврядування, підприємству, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, відповідно до черговості, визначеної частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України Про очищення влади передбачена наступна черговість перевірки: 1) Міністра юстиції України, посадових і службових осіб Міністерства юстиції України, керівників, посадових і службових осіб органів, визначених пунктом 1 частини другої цієї статті; 2) керівників органів, визначених пунктами 1-10 частини першої статті 2 цього Закону; 3) заступників керівників органів, визначених пунктами 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, керівників їх структурних підрозділів, керівників їх територіальних (регіональних) органів та осіб, зазначених у пункті 9 частини першої статті 2 цього Закону; 4) інших осіб, зазначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону України Про очищення влади, заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб органів прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Національного банку України

На виконання зазначених вимог, відповідно до черговості здійснення перевірки, передбаченої Законом, Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження від 16.10.2014 року № 1025-р, яким затверджено План проведення перевірок відповідно до Закону України Про очищення влади. Згідно цього Плану, перевірка стосовно прокурорів, перших заступників та заступників прокурорів прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя (на правах обласних), міських, районних, міжрайонних, районних у містах та військової прокуратур, проводиться в період березень травень 2015 р.

При цьому, керівник органу або голова суду відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону визначає дату початку проведення перевірки у відповідному органі або суді з урахуванням строків, установлених зазначеним Законом, та необхідності завершення проведення перевірки в межах строків, установлених цим Законом.

Судовим розглядом встановлено, що Прокуратурою Харківської області з метою виконання Закону України Про очищення влади, відповідно до Порядку проведення перевірки № 563, та згідно з Планом проведення перевірок відповідно до Закону України Про очищення влади, затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 р. № 1025-р, прийнято Розпорядження від 10.04.2015 р. № 42р Про проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України Про очищення влади. Цим розпорядженням було затверджено Графік надання до відділу роботи з кадрами прокуратури області заяв, передбачених Законом України Про очищення влади та Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України Про очищення влади.

Згідно Графіку, перевірка заступників прокурорів районних у містах прокуратур, а саме Жовтневого району міста Харкова, проводилась до 21.05.2015.

Таким чином, встановлено, що відповідними нормативними актами було передбачено строки, порядок, рішення та дії посадових осіб регіональних органів Прокуратури України, які здійснювали перевірку стосовно посадових та службових осіб прокуратури Харківської області.

Проте, в порушення зазначених нормативно-правових актів прокуратурою Харківської області перевірка стосовно позивача, який на момент звільнення займав посаду заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова, не проводилась.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до ОСОБА_1 безпідставно застосовані положення п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону Про очищення влади з урахуванням наступного.

В п. 2 Прикінцевих та перехідних положень до Закону йдеться про осіб, до яких застосовується заборона, а в ч. 3 ст. 1 Закону йдеться про посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація).

Заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України Про очищення влади).

Така заборона носить імперативний характер, але вона повинна відповідати основним засадам очищення влади з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

При цьому, при застосуванні до ОСОБА_1 заходів у вигляді звільнення, не було встановлено його причетності до дій, що спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Згідно довідки Міністерства внутрішніх справ України серії ІІА № 1341666, за обліками МВС громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Донецка Донецької області України, на території України, станом на 25.02.2020 до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Крім того, ОСОБА_1 звільнено не з посади заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, як того вимагає ч. 1 ст. 3 Закону, а з посади заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова.

В основу рішення відповідача про звільнення фактично покладено принцип винуватості позивача.

Так, згідно з ч. 3 ст. 1 Закону України Про очищення влади, протягом десяти років посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у ч. 1, 2, 4 та 8 ст. 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені ч. 1 ст. 4 цього Закону.

Статтею 4 Закону України Про очищення влади передбачено, що особи, які перебувають, зокрема, на посаді, визначеній у п. 7 ч. 1 ст. 2 цього Закону (посадові та службові особи органів прокуратури України), подають керівнику або органу, зазначеному у ч. 4 ст. 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють, що до них застосовуються заборони, визначені ч. 3 або 4 ст. 1 цього Закону, або повідомляють, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону. Така заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено п. 3 ч. 2 ст. 5 цього Закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України Про очищення влади визначена черговість такої перевірки. Так, заступники керівників органів, визначених пунктами 1-10 частини 1 статті 2 цього Закону, керівників їх структурних підрозділів, керівників їх територіальних (регіональних) та органів, зазначених у пункті 9 частини першої статті 2 цього Закону (п. 3 ч. 6 ст. 5) підлягають люстраційній перевірці після керівників, визначених пунктами 1-10 частини першої статті 2 цього Закону (п. 2 ч. 6 ст. 5).

Тобто, до позивача повинна була бути застосована люстраційна перевірка відповідно до норм Закону України Про очищення влади.

Зазначена позиція знайшла своє підтвердження в постанові від 31.01.2019 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 800/186/17, провадження № 11-1203заі18 щодо визнання порушення суддею Верховного Суду України ОСОБА_8. вимог щодо несумісності та звільнення його з посади.

Велика Палата дійшла висновку щодо правомірності застосування до ОСОБА_8 заборони, передбаченої Законом № 1682-VII, оскільки його перебування на посаді члена ВККС понад рік у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, а також неподання ним заяви про застосування до нього заборони, визначеної ч. 3 або 4 ст. 1 цього Закону, або про згоду на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо нього, є підставою застосування до нього заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону № 1682-VII.

При цьому, про застосування до ОСОБИ_8 положень п. 2 Прикінцевих та перехідних положень до Закону, мова навіть не йшла. Хоча ОСОБА_8 також підпадав під критерії звільнення, які наводить відповідач стосовно ОСОБА_1 .

Положеннями п. 2 Прикінцевих та перехідних положень законодавець намагався лише врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. Терміновому звільненню підлягали особи, які займали посади, перелічені в частині 1 статті 3 Закону з метою уникнення можливого впливу з їх боку на політичну ситуацію в країні та на хід проведення люстрації.

Посада, яку займав ОСОБА_1 на момент звільнення, відповідно до Закону України Про прокуратуру, до політичних посад не відносилась, а сам позивач ніякої небезпеки щодо запровадження нового Закону Про очищення влади не ніс.

Застосування до позивача положень Закону України Про очищення влади порушує принцип юридичної визначеності, згідно з яким громадяни повинні мати змогу планувати свої дії з упевненістю, що знають про їх правові наслідки. Він вимагає, зокрема, щоб правові акти заздалегідь оприлюднювалися, діяли на майбутнє, були ясними, простими, точними, чіткими і несуперечливими.

Позивача звільнено на підставі норм Закону, які не відповідають принципу юридичної визначеності, що є неприпустимим відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка має застосовуватись судами України як джерело права.

Позивач не може нести відповідальність у вигляді заборони, встановленої у ч. 3 ст. 1 Закону України Про очищення влади, лише на підставі самого факту зайняття ним у минулому посади заступника прокурора Харківської області, що саме по собі не містить (і не може містити) складу жодного правопорушення (ст.ст. 21, 24, 58, 61, 62 Конституції України).

При прийнятті оскаржуваного рішення відносно позивача проігноровано визначені міжнародною спільнотою принципи проведення люстраційних процесів. Сам по собі факт зайняття певної посади розглядається як презумпція вчинення протиправних діянь, що є грубим порушенням принципу індивідуалізації вини.

Предметом судового розгляду в спірних правовідносинах є дослідження порядку звільнення позивача, застосування норм матеріального права відповідачем при такому звільненні та встановлення можливих порушень законодавства.

Звільнення позивача з займаної посади на підставі рішення відповідача порушує його право на працю та доступ до державної служби (ст.ст. 38, 43 Конституції України), оскільки він не лише був позбавлений роботи на певній посаді, а також щодо нього було встановлено заборону обіймати протягом 10 років посади, щодо яких здійснюється очищення влади.

Очевидним є також факт порушення відповідачем трудових прав позивача. Так, згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до наказу прокурора Харківської області від 27.05.2014 № 823к надана відпустка по догляду за дитиною до виповнення нею чотирирічного віку, до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тобто в межах графіку проведення люстраційної перевірки.

Відповідач наполягає на тому, що звільнення позивача відбулося зважаючи на те, що вказані норми Закону є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами, їх посадовими особами. При цьому жодних застережень чи виключень стосовно заборони звільнення осіб, які підпадають під критерії, передбачені ч. 1 ст. 3 Закону, не встановлено. Зокрема, ні ст. 36 КЗпП України, ні Законом не передбачено заборони звільнення керівником органу працівника під час перебування у відпустці.

Колегія суддів зазначає, що Закон України Про очищення влади дійсно є спеціальною нормою відносно КЗпП України, але лише щодо застосування окремих його положень, а отже не має вищої юридичної сили над всіма положеннями КЗпП України.

Україна є демократичною, правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України; відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.1, ст.3, ч. 2 ст.6, ч. ч. 1 та 2 ст.8 Конституції України).

Згідно зі ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 1, ч. 1, 2, 4, 6, 7 ст. 43 Основного Закону України).

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац 3 пп. 6.1.1 п. 6.1 мотивувальної частини рішення від 29.01.2008 № 2-рп/2008).

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Законом України Про очищення влади визначено правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Як вже вище зазначалось, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України Про очищення влади очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Під визначенням принцип (лат. principium - начало, основа) розуміється головне, важливе, суттєве, неодмінне.

Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що частиною першою та другою статті першої Закону України Про очищення влади визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну очищення влади, виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.

Слід додати, що відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Згідно з п. 12 резолюції Парламентської асамблеї ради Європи № 1096 (1996) люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку. Відповідно до п. 8 вказаних принципів, дискваліфікація може стосуватися лише тих осіб, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або серйозно допомагали в їх вчиненні. Відтак, вказаний конституційний принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню також і при здійсненні очищення влади (люстрації).

Разом з тим, відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини практика Європейського суду з прав людини є обов`язковою для застосування судами України як джерела права.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Виходячи з усталеної практики Європейського суду з прав людини особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (п. 61 рішення у справі Любох проти Польщі, рішення у справі Матиєк проти Польщі).

У проміжному висновку від 16.12.2014 № 788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України Про очищення влади (Закону Про люстрацію) Венеціанська комісія констатувала, крім іншого, що: Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це (п. 62).

Аналогічний висновок Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: Особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій (пп. h п. 20 розділу 3 висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії від 13.10.2009 № 524/2009).

Таким чином, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що в контексті обставин даної конкретної справи люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 17.10.2019 у справі Полях та інші проти України (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18 та № 47749/18), яке стосується звільнення державних службовців відповідно до Закону України Про очищення влади, в якому Суд зазначив, що заявники працювали над тим, що в принципі було державою, заснованою на демократичних конституційних засадах. Натомість заходи, вжиті на підставі Закону про люстрацію ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів Президента Януковича, не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики Суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

Суд вказав, що заходи за Законом про люстрацію були ширшими, ніж аналогічні заходи в інших країнах, які стосувалися лише людей, які активно працювали на колишню комуністичну владу. Навпаки, така широка сфера діяльності призвела до звільнення заявників, хоча вони займали посади на державній службі задовго до того, як пан Янукович став Президентом і просто не зміг подати у відставку протягом року після його вступу на посаду.

Крім того, Суд зазначив, що Уряд України висунув різні аргументи на підтримку закону, такі як практика розміщення корумпованих чиновників на державній службі за пана Януковича, рішення Конституційного Суду 2010 року, яке збільшило його повноваження та передбачуване політично мотивоване переслідування протестуючих Євромайдану. Однак ці питання не мали жодної актуальності у рішенні про застосування Закону про люстрацію до заявників. Не було виявлено зв`язку між ними та тими негативними подіями.

Ключовим у позиції Суду у рішенні по справі Полях та інші проти України є § 156, де Суд зазначив, що у цій справі поведінка заявників, щодо якої до них застосовано заходи відповідно до Закону України Про очищення влади, не була класифікована як кримінальна в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах, поки при владі перебував Президент Янукович.

Відтак, не було доведено, що втручання у відношенні будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві і Суд у § 324 даного рішення визнав порушення ст. 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Таким чином, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України Про очищення влади до осіб, які в період з 25.02.2010 по 22.02.2014 перебували на окремих посадах державної служби без встановлення причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів Президента Януковича, суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.

Колегія суддів зазначає, що в межах даної справи відсутні відомості та докази, які б відповідали вимогам ст.ст. 73-76 КАС України, та у встановленому порядку підтверджували факт того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність застосування до позивача процедур, передбачених Законом України Про очищення влади, а відповідно й про неправомірність прийняття оскаржуваних наказів.

При цьому, на час початку роботи позивача не існувало Законів, які б визначали правопорушенням зайняття займаної ним посади, а відтак та в силу положень ст. 58 Конституції України позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише в силу одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем.

Тобто, у даному конкретному випадку відповідачем не доведено дотримання, у зв`язку з прийняттям оскаржуваних рішень, основоположних принципів очищення влади, визначених Законом, про що також відповідач сам зазначив у листі від 10.02.2020 № 11-4452-20, а відтак, враховуючи крім іншого те, що займана позивачем посада не є політичною посадою, не доведено і правомірності застосування до позивача процедур, передбачених цим Законом, що у свою чергу зумовлює висновок про недоведеність правомірності прийняття оскаржуваного рішення з підстав, у ньому зазначених, що є достатньою і самостійною підставою для визнання його протиправним та скасування.

Поряд з цим, надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, колегія суддів застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в п. 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Наведена позиція Європейського суду з прав людини також застосовується і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 28.08.2018 у справі № 802/2236/17-а.

Одночасно, відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006), необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Крім того, згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вказане вище, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ відповідача від 23.10.2014 № 2217к є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

За таких умов, визнання протиправним і скасування такого наказу зумовлює необхідність відновлення порушеного права позивача шляхом поновлення на посаді з дня наступного після дня його звільнення, тобто з 24.10.2014.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для звернення до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 року по справі № 520/2495/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя С.С. Рєзнікова
Судді А.О. Бегунц Л.В. Мельнікова
Повний текст постанови складено 04.12.2020 року