Справа № 160/3819/20
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 грудня 2020 року м. Дніпросправа № 160/3819/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів:

судді-доповідача Чумака С.Ю.,

суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року у справі № 160/3819/20 (суддя І інстанції - Захарчук-Борисенко Н.В.)

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (далі-відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо виплати йому перерахованої пенсії за вислугу років з 01.01.2018 у зниженому розмірі: з 01.01.2018 по 31.12.2018 щомісячно 50 відсотків перерахованої пенсії, з 01.01.2019 по 31.12.2019 щомісячно 75 відсотків перерахованої пенсії;

- зобов`язати відповідача, на підставі положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі - постанова № 704), частини 17 статті 43 та частини 4 статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", провести з 01.01.2018 перерахунок та виплату пенсії позивачу, з урахуванням її збільшення в розмірі 100 відсотків суми підвищення пенсії.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року позов задоволений повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції висновку Верховного Суду, який викладений у рішенні від 6 серпня 2019 року у зразковій справі № 160/3586/19, про те, що лише з 05.03.2019 (з дати набрання законної сили судовим рішенням, яким визнано нечинним п. 2 постанови № 103) мають виплачуватися в 100% розмірі суми перерахованої пенсії, а також про наявність у Кабінету Міністрів України компетенції на встановлення порядку виплати перерахованих сум. Крім того, зазначає про неврахування судом постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2019 № 804, якою встановлено, що у 2019 році виплата пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262, здійснюється в розмірі 75% суми підвищення пенсії, визначеної станом на 1 березня 2018 року.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за вислугу 28 років відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262) в розмірі 70 % грошового забезпечення.

21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова № 103), пунктом першим якої постановлено перерахувати пенсії, призначені згідно із Законом № 2262 до 1 березня 2018 року (крім пенсій, призначених згідно із Законом особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) та поліцейським), з урахуванням розміру окладу за посадою, військовим (спеціальним) званням, відсоткової надбавки за вислугу років за відповідною або аналогічною посадою, яку особа займала на дату звільнення із служби (на дату відрядження для роботи до органів державної влади, органів місцевого самоврядування або до сформованих ними органів, на підприємства, в установи, організації, вищі навчальні заклади), що визначені станом на 1 березня 2018 року відповідно до постанови № 704.

Пунктом 2 постанови № 103 визначено, що виплату перерахованих відповідно до пункту 1 цієї постанови підвищених пенсій (з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством (крім підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, що визначені законом) проводити з 1 січня 2018 року в таких розмірах:

з 1 січня 2018 року - 50 відсотків;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 75 відсотків;

з 1 січня 2020 року - 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 року.

У 2018 році пенсійним органом позивачеві здійснено перерахунок пенсії з 01.01.2018 та визначено її в розмірі 4435 грн, проте відповідно до постанови № 103 вирішено виплачувати у 2018 році 50% від підвищення, тобто 1019,6 грн, а у 2019 році 75% від підвищення - 1529,4 грн, і лише з 1 січня 2020 року виплачувати позивачу повний розмір пенсії з урахуванням 100% підвищення - 2039,2 грн . (а.с. 10)

Тобто, відповідач перерахував пенсію позивачеві в сторону збільшення і визначив її в розмірі 4435 грн, а потім зменшив виплату підвищення у відсотковому відношенні: з 01.01.2018 по 31.12.2018 у значенні 50%, а з 01.01.2019 - у значенні 75%, керуючись приписами Постанови № 103.

26.12.2019 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про проведення перерахунку пенсії з 01.01.2018 у розмірі 100% підвищення суми пенсії.

Листом від 16.01.2020 № 13/Г-09 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивача, що виплата йому пенсії проведена з урахуванням приписів постанови № 103 та визначених нею розмірів виплати підвищення у відповідних роках. Зазначив також, що після дня набрання 05.03.2019 чинності судовим рішенням у справі № 826/3858/18 Кабінетом Міністрів України 14.08.2019 прийнято постанову № 804, якою встановлено, що виплата пенсій, призначених згідно із Законом № 2262 до 1 березня 2018 року та перерахованих з 1 січня 2018 року відповідно до постанови № 704, здійснюється у 2019 році в розмірі 75 відсотків суми підвищення пенсії, визначеної станом на 1 березня 2018 року. Також повідомило, що 24.12.2019 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 1088, якою установлено, що з 01.01.2020 виплата пенсій, призначених за Законом № 2262 здійснюється у підвищеному розмірі з урахуванням 100% суми підвищеної пенсії, визначеної станом на 01.03.2018 відповідно до постанови № 704. (а.с. 8-9)

Вважаючи протиправними дії пенсійного органу щодо зменшення розміру пенсії за рахунок виплати у 2018 році 50% та у 2019 році 75% від суми підвищення пенсії, перерахованого та визначеного з 01.01.2018, та з вимогою зобов`язати відповідача провести виплату його перерахованої пенсії з 1 січня 2018 року в повному обсязі без урахування зменшення підвищення, передбаченого пунктом 2 Постанови КМУ № 103, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що як приписи статті 1-1 Закону № 2262, так і приписи пункту 5 частини 1 ст. 49 Закону № 1058 визначають, що зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, зокрема і припинення виплати пенсії, може бути здійснена лише шляхом внесення змін до законів, а не шляхом прийняття підзаконних нормативно-правових актів, які по іншому, ніж в законі, визначають такі умови і норми. Суд вказав, що законодавець в цих випадках не делегував право встановлювати інші випадки припинення виплати пенсії іншим владним суб`єктам, у зв`язку з чим, виплата пенсії позивачеві в частині припинена (зменшена) не з підстав, передбачених Законом № 1058 є неправомірною. Також зауважив, що постанова КМУ № 103 є підзаконним нормативно-правовим актом, у зв`язку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу, в даному випадку Законами № 2262 і № 1058, які не передбачають можливості невиплати особі-пенсіонеру частини нарахованої пенсії на підставі рішення Кабінету Міністрів України. Натомість, ч. 3 ст. 52 Закону № 2262 містить чіткий припис про виплату пенсії за поточний місяць загальною сумою, тобто у повному обсязі, і виключень з цього правила ні Закон № 2262, ні Закон № 1058 не передбачають, відтак дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

У ст. 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до статті 1-1 Закону № 2262 законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Натомість, як зазначалось вище, пунктом 2 постанови № 103 постановлено виплату перерахованих відповідно до пункту 1 цієї постанови підвищених пенсій (з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством (крім підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, що визначені законом) проводити з 1 січня 2018 року у таких розмірах:

з 1 січня 2018 року - 50 відсотків;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 75 відсотків;

з 1 січня 2020 року - 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 року.

Отже, пунктом 2 постанови № 103 було передбачено, що виплата перерахованих пенсій здійснюватиметься не в повному обсязі. При цьому, виплату недоплаченої у 2018-2019 роках пенсії постановою 103 взагалі не передбачено.

Фактично зазначеними пунктами постанови № 103 зменшений розмір доплат до пенсій за результатами перерахунку у 2018 та 2019 роках, у зв`язку з чим у 2018-2019 роках пенсія позивачу виплачувалась в меншому ніж нараховано розмірі відповідно на 50% та 25% підвищення.

Разом з тим, за приписами частини 3 статті 52 Закону № 2262 виплата пенсій провадиться за поточний місяць загальною сумою у встановлений строк, але не пізніше останнього числа місяця, за який виплачується пенсія.

Як вказувалось вище, відповідач перерахував пенсію позивачеві в сторону збільшення і визначив її в розмірі 4435 грн, а потім зменшив виплату підвищення у відсотковому відношенні, керуючись приписами Постанови № 103, зменшивши таким чином у 2018-2019 роках вже визначений розмір пенсії.

Апеляційний суд зауважує, що зменшивши розмір виплаченої позивачеві упродовж 2018-2019 років пенсії, відповідач фактично частково припинив її виплату на підставі підзаконного нормативно-правового акту.

Проте, згідно з приписами пунктів 1 та 6 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Приписами частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року (далі - Закон № 1058-IV) встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, як приписи статті 1-1 Закону № 2262, так і приписи пункту 5 частини 1 ст. 49 Закону № 1058 визначають, що зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, зокрема і припинення (зменшення розміру) виплати пенсії, може бути здійснена лише шляхом внесення змін до законів, а не шляхом прийняття підзаконних нормативно-правових актів, які по іншому, ніж в законі, визначають такі умови і норми.

Законодавець в цих випадках не делегував право встановлювати інші випадки припинення (зменшення розміру) виплати пенсії іншим владним суб`єктам.

Постанова КМУ № 103 є підзаконним нормативно-правовим актом, у зв`язку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу, в даному випадку Законами № 2262 і № 1058, які не передбачають можливості невиплати особі-пенсіонеру частини нарахованої пенсії на підставі рішення Кабінету Міністрів України. Натомість, як зазначалось вище ч. 3 ст. 52 Закону № 2262 містить чіткий припис про виплату пенсії за поточний місяць загальною, тобто повною, сумою і виключень з цього правила ні Закон № 2262, ні Закон № 1058 не передбачають.

Посилання відповідача на постанову КМУ № 103 є безпідставним, оскільки остання є підзаконним нормативно-правовим актом, у зв`язку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу, в даному випадку Законами № 2262 і № 1058.

Такий підхід при застосуванні норм права узгоджується з приписами ч. 3 ст. 7 КАС України, відповідно до якої у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надано Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Крім того, питання строків виплати доплат до пенсії за результатами проведеного перерахунку, тобто частини пенсії особи, а також розмірів такої доплати не охоплюються поняттям «порядок проведення перерахунку пенсії», тому право позивача на отримання перерахованого розміру пенсії за період з 01.01.2018 року, з урахуванням вже сплачених сум, має визначатися та визначається безпосередньо Законом № 2262-ХІІ, отже підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист прав власності», а відповідні суми доплати до пенсії за результатом проведення перерахунку слід вважати «майном» у значенні цього положення, оскільки позивач отримав право на вказані суми виплат, яке як до прийняття, так і під час чинності постанови № 103, було передбачено Законом № 2262-ХІІ, отже, невиплата вказаних сум є втручанням у право позивача на мирне володіння майном.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 2040/7219/18.

При цьому, колегія суддів також враховує, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року у справі № 826/3858/18, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 5 березня 2019 року, визнано протиправними та нечинними пункти 1, 2 постанови № 103 та зміни до пункту 5 і додатку 2 Порядку № 45.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 826/3858/18 залишено без змін постановою Верховного Суду від 12.11.2019, в якій суд касаційної інстанції, зокрема вказав на відсутність у Кабінету Міністрів України права здійснювати розстрочку виплати перерахованої пенсії, оскільки системний аналіз статей 51, 52, 55, 63 Закону № 2262-ХІІ свідчить про те, що наявність у Кабінету Міністрів України права встановлювати порядок перерахунку пенсії не є тотожним та не визначає право встановлювати відстрочку або розстрочку виплати пенсії, тобто змінювати часові межі виплати.

З огляду на вказане Верховний Суд у зазначеній справі дійшов висновку, що оскаржувані пункти Постанови Кабінету Міністрів України № 103 всупереч вимогам частини третьої статті 1-1, статті 43, частини четвертої статті 63 Закону № 2262, змінюють умови і норми пенсійного забезпечення військовослужбовців, зокрема позивача.

За таких обставин Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що пункти 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 103 є протиправними та такими, що не відповідають правовим актам вищої юридичної сили.

Отже, пункти 1, 2 постанови № 103 визнані протиправними та нечинними саме з підстав їх невідповідності приписам Закону № 2262, тобто правовому акту вищої сили. Оскільки ж така невідповідність існувала з моменту прийняття постанови № 103 і саме це є підставою для задоволення позову з 01.01.2018, то дата набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/3858/18 (05.03.2019) не впливає на дату, з якої позивач потребує судового захисту.

Тобто, відповідач протиправно з 1 січня 2018 року виплачував позивачу нараховану пенсію не в повному обсязі, а тому саме з 1 січня 2018 року права та інтереси позивача підлягають поновленню.

Посилання відповідача на те, що ним у 2019 році правомірно проведено виплату перерахованої пенсії позивача у розмірі 75% з огляду на приписи постанови КМУ № 804 від 14.08.2019, суд апеляційної інстанції також вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначалось вище, у Кабінету Міністрів України відсутні повноваження змінювати встановлені Законом № 2262 умови пенсійного забезпечення, проте фактично постанова № 804 дублює положення п. 2 постанови № 103, які визнанні нечинними.

Такий висновок підтверджується тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року у справі № 640/19133/19, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2020 року, постанову № 804 визнано протиправною та нечинною з тих самих підстав, що і пункти 1 та 2 постанови № 103, а саме з підстав її невідповідності приписам статей 1-1, 51, 52, 55, 63 Закону № 2262-ХІІ.

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачу пенсію з урахуванням 100 % підвищення (перерахованого з 01.01.2018) суми пенсії з 1 січня 2018 року.

При цьому, посилання апелянта на правову позицію, викладену в рішенні Верховного Суду від 6 серпня 2019 року у зразковій справі № 160/3586/19, про необхідність виплати пенсії в повному обсязі з 5 березня 2019 року, є безпідставними оскільки спірними у зразковій справі були правовідносини щодо протиправності дій органу Пенсійного фонду України стосовно зменшення розміру пенсії саме з 5 березня 2019 року і відповідно, Верховний Суд розглядав правовідносини в межах заявлених позовних вимог, про що зазначено у рішенні. Тобто, період з 1 січня 2018 року по 4 березня 2019 року взагалі не був предметом розгляду в зразковій справі, оскільки позивачем такі вимоги не ставилися.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

1. Постанова КМУ № 103 є підзаконним нормативно-правовим актом, у зв`язку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу, в даному випадку Законами № 2262 і № 1058.

2. Пункти 1, 2 постанови № 103 визнані протиправними та нечинними саме з підстав їх невідповідності приписам Закону № 2262, тобто правовому акту вищої сили. Оскільки ж така невідповідність існувала з моменту прийняття постанови № 103 і саме це є підставою для задоволення позову з 01.01.2018, то дата набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/3858/18 (05.03.2019) не впливає на дату, з якої позивач потребує судового захисту. Відповідач протиправно з 1 січня 2018 року виплачував позивачу нараховану пенсію не в повному обсязі, а тому саме з 1 січня 2018 року права та інтереси позивача підлягають поновленню.

3. Правова позиція, викладена у рішенні Верховного Суду від 6 серпня 2019 року у зразковій справі № 160/3586/19, про необхідність виплати пенсії в повному обсязі з 5 березня 2019 року не підлягає застосуванню у цій справі, оскільки період з 1 січня 2018 року по 4 березня 2019 року не був спірним у зразковій справі і відповідно Верховний Суд розглядав правовідносини в межах заявлених позовних вимог, про що безпосередньо зазначено у рішенні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач протиправно у 2018-2019 роках виплачував позивачу пенсію у меншому, ніж нараховано, розмірі без урахування 100% підвищення суми підвищення пенсії, визначеної станом на 1 березня 2018 року, а тому повинен виплатити позивачу недоплачену у зв`язку з такими діями суму пенсії.

Отже, судом першої інстанції рішення прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки справа є справою незначної складності відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

На підставі викладеного, керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року у справі № 160/3819/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 1 грудня 2020 року і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач С.Ю. Чумак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко