Справа № 640/23022/19
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Гордієнко Л.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Полтавській області про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Великобагачанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (далі - відповідач), у якому просив:

- визнати протиправними дії Великобагачанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо припинення виплати ОСОБА_2 пенсії з 01 липня 2016 року;

- зобов`язати Великобагачанське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області виплатити мені, ОСОБА_1 на підставі ст.ст. 1227, 1262 Цивільного кодексу України як спадкоємцю померлої гр. ОСОБА_2 , суми недоотриманої нею пенсії за період з липня 2016 року по квітень 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що його бабуся ОСОБА_2 перебувала на обліку у відповідача як внутрішньо переміщена особа, проте з 01.07.2016 виплата пенсії ОСОБА_2 була припинена. Після смерті бабусі, у квітні 2018 року, ОСОБА_1 звернувся з питання отримання неодержаної його бабусею пенсії, на що відповідачем було надано відповідь про відмову у проведенні таких виплат.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування пенсії ОСОБА_2 було припинено з 01.07.2016 відповідно до розпорядження Великобагачанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 09.06.2016 № 300 та на підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 15.02.2017 № 4, які нею не оскаржувалось та є чинними. Таким чином, оскільки предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми заробітної плати або інших виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю, суд дійшов висновку про те, що відповідач, відмовляючи позивачу у виплаті таких сум, діяв у відповідності до вимог чинного законодавства. Окрім того зазначив, що позивач не звертався до органу Пенсійного фонду з питанням виплати йому суми недоотриманої пенсії своєї бабусі ОСОБА_2 , але лише щодо визначення розміру недоотриманої пенсії ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з постановленим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що нормами Закону № 1058-ІV не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як проведення верифікації, а тому, відсутність ОСОБА_2 за місцем свого обліку як внутрішньо переміщеної особи не може вважатись обов`язковою умовою для припинення виплати їй пенсії, а тому, позивач вважає, що прийняття Великобагачанським ОУПФУ рішення щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2 , як внутрішньо переміщеній особі, відбулося поза процедурою, встановленою законом, а судом 1-ої інстанції не було надано належної правової оцінки цьому факту при вирішенні справи.

Крім того позивач зазначає, що суд 1-ої інстанції вирішуючи спір по справі № 640/23022/19, по-перше, мав можливість самостійно обрати більш ефективний спосіб захисту порушених протиправною поведінкою посадових осіб ГУ Пенсійного фонду України в Полтавській області та Великобагачанського ОУПФУ права ОСОБА_2 на соціальний захист та мого права на отримання спадщини (наприклад, зобов`язати Відповідача повторно розглянути мою заяву про виплату недоотриманої моєю бабою пенсії з урахуванням висновків суду по справі); по-друге, не виконав завдання, покладене процесуальним законодавством на адміністративні суди щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду в Полтавській області просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що позивач, як спадкоємець, не має права на заявлення вимог про оскарження рішень/дій відповідача з припинення виплати пенсії та невиплати пенсії ОСОБА_2 з 01.07.2016 року, оскільки Цивільним кодексом України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а за життя померлої ОСОБА_2 питання про поновлення виплати її пенсії з 01.07.2016 року не вирішувалось.

Крім того відповідач зазначає, що ОСОБА_1 звертався до Великобагачанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області із заявою щодо визначення розміру недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 , а не із заявою про виплату йому недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 в порядку спадкування. Таким чином, питання щодо виплати недоотриманої пенсії ОСОБА_2 позивачем не заявлялось, а отже і предметом спору не було, що цілком правомірно було враховано судом першої інстанції при винесенні рішення по справі.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 перебувала на обліку в Великобагачанському ОУПФУ Полтавської області та отримувала пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З довідки Управління праці та соціального захисту населення Великобагачанської РДА Полтавської області від 27.10.2014 № вбачається, що позивач була внутрішньо переміщеною особою з м. Алчевськ Луганської області до с. Велика Багачка Полтавської області.

Відповідно до розпорядження Великобагачанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 09.06.2016 № 300 та на підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 15.02.2017 № 4 виплату пенсії ОСОБА_2 було припинено з 01.07.2016 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.02.2019, ОСОБА_1 , відповідно до статті 1265 Цивільного кодексу України, є спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_2 .

Спадщина, на яку він отримав свідоцтво, складається з недоотриманої пенсії, яка знаходиться в Головному управління Пенсійного фонду України та яка належить спадкодавцю на підставі листа, виданого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області від 14.01.2019 № 535/04-25.

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Великобагачанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо визначення розміру недоотриманої пенсії ОСОБА_2 .

Листом від 28.03.2019 № 1223/04 Великобагачанське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області повідомило позивача, що відповідно до документів пенсійної справи виплата пенсії ОСОБА_3 припинена з 1 липня 2016 року в зв`язку з не проходженням верифікації та на підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 15.02.2017 № 4. Та про те, що оскільки, в період з липня 2016 року по квітень 2018 року ОСОБА_4 із заявою про поновлення виплати пенсії не зверталася, то підстави для виплати недоотриманої пенсії відсутні.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо припинення у липні 2016 року нарахування та виплати ОСОБА_2 пенсії та щодо відмови в отриманні недоотриманої пенсії, як спадкоємцю, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон).

Статтею 4 Закону визначені складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно ст. 5 Закону останній регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

У свою чергу, за правилами ст. 46 Закону нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 49 Закону передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється у разі смерті пенсіонера.

Відповідно до статті 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК).

Статтею 1219 ЦК передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1227 ЦК суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомогу зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Окрім зазначеного вище, звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 91 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

За положеннями статті 52 Закону № 1058-сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Цивільний кодексу України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення частин другої, третьої статті 52 Закону № 1058 теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю, тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.

Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми соціальних виплат (у даному випадку пенсії) передаються членам сім`ї спадкодавця, до того ж незалежно від того, чи виступають вони одночасно спадкоємцями після його смерті.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про спадщину за заповітом, виданого 04.02.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, посвідчено, що на підставі статті 1265 Цивільного кодексу України, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_2 , є ОСОБА_5 .

Згідно вказаного Свідоцтва про спадщину за заповітом, спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з недоотриманої пенсії, яка знаходиться в ГУ ПФУ в Полтавській області, яка належить спадкодавцю на підставі листа, виданого Головним Управлінням Пенсійного Фонду України в Полтавській області від 14.01.2019 року № 535/04/25.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача з заявою від 22.03.2019 року про надання йому письмового роз`яснення про розмір невиплаченої пенсії померлої ОСОБА_2 , яка була розглянута, що підтверджується листом Великобагачанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 28.03.2019 року № 1223/04.

Колегія суддів звертає увагу, що з матеріалів справи не вбачається, що позивач звертався до відповідача з заявою про отримання недоотриманої пенсії спадкодавцем на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо зобов`язання Великобагачанське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області виплатити ОСОБА_1 , на підставі ст.ст. 1227, 1262 Цивільного кодексу України, як спадкоємцю померлої гр. ОСОБА_2 , суми недоотриманої нею пенсії за період з липня 2016 року по квітень 2018 року є передчасними, та такими що не підлягають задоволенню.

Щодо доводів позивача про можливість суду самостійно обрати більш ефективний спосіб захисту порушених протиправною поведінкою посадових осіб ГУ Пенсійного фонду України в Полтавській області та Великобагачанського ОУПФУ прав ОСОБА_2 на соціальний захист та права позивача на отримання спадщини (наприклад, зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про виплату недоотриманої моєю бабою пенсії з урахуванням висновків суду по справі), колегія суддів звертає увагу, що це є правом, а не обов`язком суду, окрім того, можливість повторного розгляду заяви про виплату недоотриманої пенсії передбачає першочергове звернення з нею до відповідного органу у встановленому законом порядку.

Проте, колегія суддів вважає на необхідне зазначити, що матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 недоотримала пенсійні виплати внаслідок того, що проживала в районі проведення антитерористичної операції - у місті Алчевську Луганської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 виданого 27 серпня 2018 року. Указане місто згідно додатку 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085 віднесене до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» передбачено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

За правилами п. 7.1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509, у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Уповноважений орган на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб запис про скасування дії довідки.

Відповідно до п. 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року, контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад шляхом відвідування не рідше ніж один раз на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно ст. 5 Закону дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані ст. 47 Закону, за правилами якої пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, як підкреслив Верховний Суд у постанові від 12.02.2019 року у справі №243/5451/17, перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч.1 ст. 49 Закону, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Однак, як свідчить аналіз положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Таким чином, припиняючи виплату ОСОБА_2 пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право останньої на її отримання.

Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У вказаному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Проте, судом першої інстанції було вірно зазначено, що за життя ОСОБА_2 не зверталася ані до суду, а ні до пенсійного фонду, з метою вирішення питання про протиправність дій відповідача, яка полягала у припиненні пенсійних виплат, у зв`язку з чим, позивач, як спадкоємець, не має право на звернення до суду з вимогою про визнання протиправними дії відповідача щодо припинення виплати ОСОБА_2 пенсії з 01 липня 2016 року

Вказане узгоджується з практикою застосування норм права, викладеної у постанові Верховного Суду у постанові від 17 серпня 2018 року у справі № 825/3610/15-а, де Верховним Судом висловлена позиція, стосовно того, що предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми заробітної плати або інших виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги не в повній мірі спростовують висновки рішення суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині, в решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року зазначивши, що підставами для відмови у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Полтавській області про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії є доводи викладені у даній постанові.

В решті рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: О.В. Карпушова

Судді: Л.В. Губська

О.В. Епель