Справа № 640/585/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2020 року м. Київ № 640/585/20

Окружний адміністративний суду м. Києва у складі судді Клочкової Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Ради прокурорів України,

Офісу Генерального прокурора,

Генерального прокурора,

Донецька обласна прокуратура

про визнання протиправними і скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Ради прокурорів України (надалі - відповідач 1), адреса: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, Офісу Генерального прокурора (надалі - відповідач 2), адреса: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, Генерального прокурора (надалі - відповідач 3), адреса: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, Донецької обласної прокуратури (надалі - відповідач 4), адреса: 87500, Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Університетська, будинок 6, в якій позивач, з урахуванням позовної заяви в новій редакції та зміни предмета позову, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Ради прокурорів України від 18 грудня 2019 року №194 «Щодо визначення можливості звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Донецької області»;

- визнати протиправним і скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 19 грудня 2019 року № 535-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Донецької області у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади (пункт 3 частина 41 Закону України «Про прокуратуру»);

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора в особі Генерального прокурора поновити ОСОБА_1 з 20 грудня 2019 року на посаді заступника прокурора Донецької області та з 11 вересня 2020 року на посаді заступника керівника Донецької обласної прокуратури;

- стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи з 20 грудня 2019 року до дати винесення судом рішення по суті спору включно;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на його користь різниці в заробітку за виконання нижчеоплачуваної роботи за один місяць.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача внаслідок звільнення позивача з займаної посади.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18 грудня 2019 року Радою прокурорів України прийнято рішення № 194 «Щодо визначення можливості звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Донецької області», згідно якого було визначено можливість звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Донецької області відповідно до вимог статті 41 Закону України «Про прокуратуру».

На підставі вказаного рішення Генеральним прокурором України 19 грудня 2019 року було прийнято наказ № 535-к, згідно якого позивача було звільнено з посади заступника прокурора Донецької області у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

Позивач вважає, що вищевказані рішення Ради прокурорів України та наказ Генерального прокурора України є протиправними та прийняті із порушенням норм діючого законодавства, внаслідок чого підлягають скасуванню.

Так, позивач зазначає, що Радою прокурорів України порушено процедуру прийняття оскаржуваного рішення, порушено право позивача на участь у засіданні та на особисте надання пояснень, висловлення заперечень під час розгляду подання, що призвело до передчасного прийняття Радою прокурорів України рішення про рекомендування звільнення позивача із адміністративної посади.

В контексті наведеного позивач звертає увагу, що в силу положень пункту 3 частини 1 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6-8, 11 частини 1 статті 39 цього Закону України «Про прокуратуру», здійснюється Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України з підстави неналежного виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

Позивач зазначає, що згідно із частиною 3 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстави, передбаченої пунктом 3 частини 1 цієї статті, встановлюється Радою прокурорів України з дотриманням передбачених статтею 47 цього Закону гарантій особи щодо повідомлень, отримання копій документів, які стали підставою для перевірки, участі у засіданні та залучення представника, надання пояснень, висловлення заперечень, клопотань та відводів, отримання копії відповідного рішення.

Позивач наполягає, що питання може бути розглянуто без нього лише у випадках, коли належним чином повідомлений прокурор: повідомив про згоду на розгляд висновку за його відсутності; не з`явився на засідання, не повідомивши про причини неявки; не з`явився на засідання повторно. Прокурор та/або його представник мають право давати пояснення, відмовитися від їх надання, ставити питання учасникам провадження, висловлювати заперечення, заявляти клопотання, а також реалізовувати інші права.

Позивач вважає, що вищевказані норми Закону України «Про прокуратуру» грубо порушені Радою прокурорів України.

На думку позивача, внаслідок протиправних дій Ради прокурорів України його позбавлено права особисто прийняти участь у засіданні, надання під час його проведення пояснень, можливості поставити питання учасникам провадження, висловити заперечення, заявити клопотання, чим грубо порушено його права.

Також, позивач звертає увагу, що лише за умови додержання права прокурора на участь у засіданні Ради прокурорів України з розгляду питання: про надання рекомендації щодо його звільнення, Генеральний прокурор України мав право видати наказ про звільнення з адміністративної посади.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача-1 у відзиві на позовну заяву послався на те, що спірне рішення прийнято з дотриманням встановлених правил і процедур. Зокрема, відповідач зазначає, що розглядаючи зазначене питання, Рада прокурорів України діяла у межах повноважень та завдань органів прокурорського самоврядування щодо вирішення питань внутрішньої діяльності прокуратури з метою участі у визначенні потреб кадрового та іншого забезпечення прокурорів. Звернення Генерального прокурора розглядалось також у порядку питань організаційного забезпечення прокуратури та діяльності прокурорів.

Радою прокурорів України вимоги частини 3 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» не порушені, у зв`язку зі змінами, внесеними Законом України № 113-ІХ від 19 вересня 2019 року, згідно яких встановлення підстави та внесення Радою прокурорів України рекомендації не є обов`язковою умовою звільнення прокурорів з адміністративних посад.

Крім того, зазначені зміни до Закону в частині виключення з його змісту пункту 5 частини 9 статті 71 не позбавили Раду прокурорів участі у визначенні потреб кадрового забезпечення, передбаченої статтею 65 цього Закону.

Враховуючи вищевикладене, відповідач зазначає, що рішення Ради прокурорів України від 18 грудня 2019 року № 194 прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства та у межах повноважень, у зв`язку з чим вимоги позову про визнання його протиправним та скасування є безпідставними та необґрунтованими.

З урахуванням викладеного, представник відповідача-1 просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач-2 у відзиві на позовну заяву, послався на аналогічні аргументи, які були викладені у відзиві позивача, та зазначив, що оскаржуваний наказ Генерального прокурора України прийнято на підставі пункту 3 частини 1 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» та рекомендації Ради прокурорів України. Відповідач-2 вважає, що рішення Ради прокурорів України щодо визначення можливості звільнення з адміністративної посади є таким, що ухвалено в межах наданих законом повноважень, на підставі та у спосіб, визначений частиною 3 статті 41 Закону України «Про прокуратуру», з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно, з урахуванням права особи на участь у прийнятті рішення.

В той же час, представник відповідача-2 зазначає, що із позову не вбачається у чому саме полягає протиправність наказу Генерального прокурора України, а позивачем не наведено жодних обставин, що свідчать про порушення його прав.

Відповідач-4 у відзиві на позовну заяву зазначив про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до наказів прокурора Донецької області про розподіл обов`язків між керівництвом прокуратури області з 06 грудня 2016 року по 12 листопада 2019 року ОСОБА_1 відповідав за організацію роботи управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності.

У листопаді 2019 року Генеральною прокуратурою України перевірено стан організації роботи прокуратури області, зокрема і у управлінні в якому працював.

Під час перевірки особливу увагу приділено вивченню ролі керівництва та апарату прокуратури області у забезпеченні належної організації роботи органів прокуратури в умовах проведення операції Об`єднаних сил, законодавчих змін та системного реформування відомства, підвищенні її ефективності.

За результатами комплексної перевірки виявлено суттєві недоліки і прорахунку у зв`язку з чим, стан нагляду за додержанням законів у кримінальних провадженнях визнано таким, що не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства, Закону України «Про прокуратуру», галузевих наказів Генеральної прокуратури України.

Визначено, що особиста роль керівництва прокуратури області у забезпеченні належної організації та підвищення ефективності прокурорської роботи на цьому напрямі виявилася недостатньою.

Так, актуальне для регіону вивчення стану досудового розслідування та організації процесуального керівництва у кримінальних провадженнях за фактами створення терористичних груп чи терористичних організацій, а також непередбачених законом воєнізованих або збройних формувань у кримінальних провадженнях, передбачених статтями 437, 438 Кримінального кодексу України реалізовано лише шляхом направлення листа місцевим прокурорам щодо неналежного виконання з завдання прокуратури області та складанням реєстру кримінальних проваджень, які розслідуються СВ 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполі) СВ ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях.

Перевірка Генеральної прокуратури України дійшла висновку, що в порушення пункту 5 розділу І Порядку організації діяльності прокурорів і слідчих органів прокуратури у кримінальному провадженні, затвердженого наказом Генеральної прокуратури № 51 від 28 березня 2019 року, керівники прокуратур регіонального рівня, їх перші заступники та заступники відповідно до розподілу обов`язків забезпечують ефективну взаємодію у кримінальному провадженні регіональних, військових та місцевих прокуратур, розташованих у межах однієї адміністративно-територіальної одиниці, що ніби-то не було забезпечено ОСОБА_1 . Зокрема, стверджувалось за результатами перевірки, що виявлені масові випадки порушення слідчими підрозділами поліції області розумних строків як проведення слідства в цілому, так і окремих слідчих та процесуальних дій, умисного зупинення досудового розслідування на підставі пункту 2 частини 1 статті 280 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку з невідомим місцезнаходженням підозрюваного без подальшого оголошення його в розшук. Лише вибірковою перевіркою встановлено понад 10 таких фактів. Погіршилася ефективність діяльності слідчих підрозділів СУ ГУНП в Донецькій області щодо розслідування кримінальних проваджень в цілому та на пріоритетних напрямах, зокрема у бюджетній сфері до суду направлено лише 12 проваджень, або 5 %, у сфері протидії корупції - 25, або 11 %. Замість безпосереднього виявлення та розслідування кримінальних правопорушень слідчими СУ ГУНП в Донецькій області останніми з метою штучного нарощування показників роботи до провадження приймаються перспективні кримінальні провадження, які розслідуються органами поліції на місцях. При цьому нерідко у таких провадженнях підтримання обвинувачення доручалося прокурорам місцевих прокуратур. Низька ефективність керівної ролі заступника прокурора області ОСОБА_1 на думку Генеральної прокуратури України не сприяла організації належного досудового розслідування кримінальних проваджень.

Так, вивченням Генеральною прокуратурою України кримінальних проваджень про злочини, вчинені в умовах збройного конфлікту, проти основ національної безпеки, а також пов`язаних із проявами сепаратизму та тероризму, встановлені безсистемність організації досудового розслідування, епізодичний характер проведення слідчих дій, формальне складання документів про виконання вказівок прокурорів, не призначення необхідних експертиз, а подекуди не проведення понад рік жодної слідчої дії. Результативність задля нарощування статистичної звітності досягалася переважно за рахунок розслідування фактів нетривалої участі осіб у діяльності так званої "ДНР", які здійснювали господарські та інші функції по забезпечуванню функціонування її підрозділів та не відігравали ключову роль. Із загального числа скерованих до суду кримінальних проваджень про злочини відповідної категорії 62 % (214) за 4 фактами участі осіб в діяльності "ДНР" (статей 258-3, 260 Кримінального кодексу України), з яких 89 % із клопотаннями про звільнення від кримінальної відповідальності (190). Виявлені факти тривалого непроведения слідчих дій у провадженнях про незаконне позбавлення волі осіб представниками терористичної організації "ДНР", прийняття необгрунтованих рішень про закриття проваджень, у зв`язку з чим під час перевірки скасовано шість таких постанов, чисельні факти перекваліфікації злочинів зі статті 258-3 Кримінального кодексу України та на статті 260 Кримінального кодексу України у зупинених кримінальних провадженнях, укладення угод про визнання винуватості з учасниками терористичної організації "ДНР" за фактом їх участі як у незаконному збройному формуванні, що в подальшому усуває можливість оскаржити такі вироки в апеляційному порядку. Вказані недоліки та порушення є характерними для наглядового управління, а організація роботи щодо розслідування злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, за висновками Генеральної прокуратури України перебуває у незадовільному стані. Вказували також на те, що ніби-то поза увагою заступника прокурора області ОСОБА_1 та відповідного структурного підрозділу, який контролював, залишилося те, що оперативно-розшукові справи щодо осіб, які готують злочини, у переважній більшості заводяться оперативними підрозділами поліції з метою створення удаваної активності щодо протидії злочинності, задля покращення статистичних показників.

Незадовільним перевіркою визнано стан нагляду за додержанням законів органами Державної фіскальної служби України. Свідоме ігнорування заступником прокурора області ОСОБА_1 та структурним підрозділом, який він курував, вимог Генеральної прокуратури України щодо розслідування актуальних і найбільш суспільно небезпечних кримінальних правопорушень, призвело до нарощування проваджень за дріб`язковими фактами, за рахунок чого в області досягається статистичне наповнення. Зі 145 проваджень у слідчих СУ ФР ГУ ДФС в області лише одне направлено до суду з обвинувальним актом про особливо тяжкий злочин за статтею 212 КК України (попри 36 у залишку), решта 15 проваджень - про нетяжкі чи середньої тяжкості злочини. Вказано, що не розслідувано жодного корупційного злочину у сфері оподаткування, у бюджетній сфері та пов`язаної з цим легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом, а також злочинів, вчинених злочинними угрупованнями. Також стверджувалось, що своєчасно не вжито заходів у порядку статті 214 Кримінального процесуального кодексу України щодо припинення функціонування «конвертаційного центру» з тіньовим обігом понад 2 млрд гривень, а також допущено факти нереєстрації кримінальних правопорушень щодо пособництва в умисному ухиленні від сплати податків та легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом, за двома узагальненими матеріалами Держфінмоніторингу на загальну суму 1,7 млн евро та 100 млн гривень. Зазначені недоліки та прорахунки, які детально викладено у галузевих доповідних записках Генеральної прокуратури України з наведенням конкретних негативних прикладів, стали можливими, на думку Генеральної прокуратури України внаслідок неналежного виконання своїх посадових обов`язків заступником прокурора Донецької області ОСОБА_1 , який керував даним напрямом роботи.

У зв`язку з цим, Генеральною прокуратурою України за результатами перевірки складено узагальнену доповідну записку, яку обговорено 25 листопада 2019 року на оперативній нараді у прокурора області.

Таким чином, на думку відповідача-4 ОСОБА_1 неналежно виконував свої службові обов`язки, не забезпечив належну координацію правоохоронних органів щодо протидії злочинності у регіоні, самоусунувся від організації процесуального керівництва у резонансних кримінальних провадженнях підлеглими працівниками.

Посилаючись на викладені вище обставини та їх оцінку, відповідач-4 вважає прийняті рішення законними та обґрунтованими.

За таких обставин прокуратурою Донецької області на підставі висновків, зроблених перевіркою Генеральною прокуратурою України, 12 грудня 2019 року за № 11/1781 спрямовано до Генерального прокурора подання про ініціювання звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади.

Наказом Генерального прокурора № 535к від 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Донецької області у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, встановлених для відповідної адміністративної посади.

Наказом виконувача обов`язків прокурора Донецької області № 1131-к від 20 грудня 2019 року ОСОБА_1 тимчасово визначено робоче місце у відділу прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури області.

ОСОБА_1 21 грудня 2019 року оголошено наказ Генерального прокурора про звільнення його з посади та надано довідку про наявність вакантних та тимчасово вакантних посад прокурорів та слідчих органів прокуратури області станом на 20 грудня 2019 року. Одночасно запропоновано подати до відділу роботи з кадрами прокуратури області заяву про призначення на одну з наведених вакантних або тимчасово вакантних посад. Крім того, останньому повідомлено про визначення його робочого місця у відділі прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури області. ОСОБА_1 від ознайомлення з зазначеними документами відмовився.

Таким чином, на думку відповідача-4, прокуратура Донецької області, ініціюючи питання про звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади, а також виконуючи наказ про таке звільнення, діяла правомірно та відповідно до вимог законодавства.

Заперечуючи проти аргументів викладених відповідачами у відзивах на позовну заяву, позивач подав відповіді на відзиви в яких наполягав на обґрунтованості позовних вимог, безпідставності заявлених у поданні претензій до позивача, певним чином повторюючи доводи, викладені у відповідях на відзиви відповідачів та у позовній заяві та резюмуючи, що дискреційні повноваження Ради прокурорів України не можуть здійснюватися у свавільний спосіб, а її рішення прийматись на непідтверджених доказами фактах та із порушенням прав особи щодо свого захисту та просив адміністративний позов задовольнити та визнати протиправними рішення суб`єктів владних повноважень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, шляхом подання до суду належним чином оформленої позовної заяви відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України разом з її копією відповідно до кількості учасників справи.

В свою чергу на виконання вимог вказаної вище ухвали суду, позивачем недоліки позовної заяви були усунуті.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Ради прокурорів України, Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора, Прокуратури Донецької області про визнання протиправними і скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити дії та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва заяву представника Офісу Генерального прокурора про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву в адміністративній справі №640/585/20 задоволено та продовжено Офісу Генерального прокурора строк на подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 в адміністративній справі №640/585/20 до 01 квітня 2020 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва клопотання представника Прокуратури Донецької області про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін залишено без задоволення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва заяву про зміну предмета позову та процесуальне правонаступництво у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ради прокурорів України, Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора, Прокуратури Донецької області про визнання протиправними і скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити дії задоволено, прийняти до розгляду заяву ОСОБА_1 про зміну позовних вимог та замінено найменування відповідача - «Прокуратура Донецької області» на «Донецька обласна прокуратура»

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 , з квітня 2005 року працюю органах прокуратури, з серпня 2016 року - на посаді заступника прокурора Донецької області.

У грудні 2019 року Генеральна прокуратура України звернулася до Ради прокурорів України зі зверненням щодо неналежного виконання позивачем обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

Рішенням Ради прокурорів України від 18 грудня 2019 року № 194 визначено можливість звільнення позивача з посади заступника прокурора Донецької області відповідно до вимог статті 41 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII).

Наказом Генеральної прокуратури України від 19 грудня 2019 року № 535-к ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника прокурора Донецької області у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади (пункту 3 частини 1 статті 41 Закону України «Про прокуратуру»).

Вважаючи, що уповноваженими органами було протиправно прийнято рішення від 18 грудня 2019 року № 194 та від 19 грудня 2019 року № 535-к яким було звільнено ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Донецької області на підставі пункту 3 частини 1 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» з 19 грудня 2019 року, позивач звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини та громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (КЗпП України), Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, Регламентом Ради прокурорів України, затвердженим рішенням РПУ від 13 грудня 2017 року № 53 (далі - Регламент РПУ).

Законом України «Про прокуратуру» визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Пунктом 1 частини 1 статті 16 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що незалежність прокурора забезпечується, зокрема, особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади та притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до приписів частини 3 статті 16 Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 1 статті 39 Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що адміністративними посадами в Офісі Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратурах (крім посад, зазначених у частині третій цієї статті) є посади: 1) Генерального прокурора; 2) першого заступника Генерального прокурора; 3) заступника Генерального прокурора; 4) керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора; 5) заступника керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора; 6) керівника обласної прокуратури; 7) першого заступника керівника обласної прокуратури; 8) заступника керівника обласної прокуратури; 9) керівника підрозділу обласної прокуратури; 10) заступника керівника підрозділу обласної прокуратури; 11) керівника окружної прокуратури; 12) першого заступника керівника окружної прокуратури; 13) заступника керівника окружної прокуратури; 14) керівника підрозділу окружної прокуратури; 15) заступника керівника підрозділу окружної прокуратури.

Пунктом 3 частини 1 статті 9 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що Генеральний прокурор призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» звільнення прокурора з адміністративної посади здійснюється Генеральним прокурором у зв`язку з неналежним виконанням прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

Згідно з частиною 3 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстави, передбаченої пунктом 3 частини 1 цієї статті, встановлюється у порядку, визначеному Генеральним прокурором, з дотриманням гарантій особи щодо повідомлень, отримання копій документів, які стали підставою для перевірки, участі у засіданні та залучення представника, надання пояснень, висловлення заперечень, клопотань та відводів, отримання копії відповідного рішення.

У частині 1 статті 65 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурорське самоврядування - це самостійне колективне вирішення прокурорами питань внутрішньої діяльності прокуратури з метою: 1) забезпечення організаційної єдності функціонування органів прокуратури, підвищення якості роботи прокурорів; 2) зміцнення незалежності прокурорів, захисту від втручання в їх діяльність; 3) участі у визначенні потреб кадрового, фінансового, матеріально-технічного та іншого забезпечення прокурорів, а також контролю за додержанням установлених нормативів такого забезпечення; 4) обрання чи призначення прокурорів до складу інших органів у випадках та в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 66 Закону України «Про прокуратуру» прокурорське самоврядування здійснюється через всеукраїнську конференцію прокурорів та Раду прокурорів України.

Частинами 1 та 9 статті 71 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що у період між всеукраїнськими конференціями прокурорів вищим органом прокурорського самоврядування є Рада прокурорів України.

Рада прокурорів України вносить рекомендації про призначення та звільнення прокурорів з адміністративних посад у випадках, передбачених цим Законом.

В контексті доводів, викладених позивачем у позовній заяві, слід зазначити, що відповідно до частини 3 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстави, передбаченої пунктом 3 частини 1 цієї статті, встановлюється Радою прокурорів України з дотриманням передбачених статтею 47 цього Закону гарантій особи щодо повідомлень, отримання копій документів, які стали підставою для перевірки, участі у засіданні та залучення представника, надання пояснень, висловлення заперечень, клопотань та відводів, отримання копії відповідного рішення.

При цьому, відповідно до п/п. 7.2.5 Регламенту РПУ прокурору, стосовно якого розглядається питання щодо надання рекомендації про його звільнення з адміністративної посади, надається право виступити і відповісти на запитання членів ради.

Відповідно до п/п.. 7.2.9. Регламенту участь відповідного прокурора на засіданні Ради є обов`язковою і розгляд питання без його участі можливий лише за наявності підстав, викладених у частині 3 статті 47 Закону України «Про прокуратуру».

У свою чергу, положеннями статті 47 Закону України «Про прокуратуру» в кореспонденції із приписами частини 3 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що розгляд питання за участі прокурора, якого воно стосується, яке може бути розглянутий без нього лише у випадках, коли належним чином повідомлений прокурор: 1) повідомив про згоду на розгляд висновку за його відсутності; 2) не з`явився на засідання, не повідомивши про причини неявки; 3) не з`явився на засідання повторно.

Суд зауважує, що частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено критерії оцінювання судами рішень суб`єкта владних повноважень.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень.

Так, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, виходячи з об`єктивного аналізу норм чинного законодавства, суд зазначає, що право особи на участь у процесі прийняття рішення є однією із складових забезпечення права особи на захист та є однією з ключових гарантій від свавільних рішень суб`єктів владних повноважень. Дотримання цього права, крім іншого, забезпечує легітимність прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення.

При цьому, при вивчені наданих сторонами матеріалів справи, судом було встановлено, що у даному випадку 18 грудня 2019 року питання щодо звільнення позивача було розглянуто за відсутності останнього у зв`язку з тим, що на думку Ради прокурорів України, він не з`явився на засідання та не повідомив про причини неявки.

Однак, суд зауважує, що відповідачами не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що суб`єктом владних повноважень у відповідності до вимог чинного законодавства, було належним чином повідомлено позивача про проведення засідання Ради прокурорів України 18 грудня 2019 року з приводу його звільнення з посади заступника прокурора Донецької області.

Відтак, вказані вище причини відсутності позивача на засіданні РПУ є обґрунтованими, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про те, що питання про звільнення позивача з адміністративної посади не могло бути розглянуто за його відсутності, розгляд якого за наведених обставин є порушенням вимог частини 3 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» в кореспонденції з положеннями статті 47 Закону України «Про прокуратуру» та порушенням вимог пункту 9 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: порушенням права особи на участь у процесі прийняття рішення, права на захист та без дотримання принципу змагальності (п/п. 7.2.11. Регламенту РПУ).

Отже, вищевикладене в сукупності, дає підстави суду прийти до обґрунтованого висновку про те, що наведені факти порушення суб`єктом владних повноважень вимог приписів чинного законодавства є самостійною, достатньою та безумовною підставою для висновку про протиправність оскаржуваного рішення Ради прокурорів України та похідного від цього наказу Генеральної прокуратури України про звільнення позивача та, відповідно, підставою для висновку про скасування оскаржуваних рішень та поновлення позивача на адміністративній посаді, що, у свою чергу є достатньою та самостійною підставою для задоволення позову.

Між тим, в порядку частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне звернути увагу і на власне висновки та доводи, викладені у поданні прокуратури Донецької області від 12 грудня 2019 року за № 11/1781 до Ради прокурорів України, які лягли в основу оскаржуваних рішень.

В контексті наведеного суд зазначає, що звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді не є видом дисциплінарного стягнення, а здійснюється в межах прокурорського самоврядування і безпосередньо не пов`язана зі здійсненням Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів дисциплінарного провадження відносно такого прокурора, таке звільнення з адміністративної посади є наслідком реагування на передбачені частиною 1 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» обставини.

У даному випадку головним висновком подання є наявність суттєвих недоліків у роботі позивача на посаді заступника прокурора Донецької області.

Між тим, проаналізувавши весь зміст подання та наявні матеріали суд констатує, що наведені у поданні доводи у більшій частині носять загальний характер, є доволі гіпотетичними, неконкретні за змістом та не супроводжуються належними та допустимими доказами на їх підтвердження, - первинними матеріалами, первинними носіями інформації на підставі яких сформовано як доповідні записки, так і подання прокуратури області.

В цілому окремі наведені недопрацювання притаманні усій системі прокуратури, що є загальновідомим, однак за сукупністю наведених у поданні обставин суд не вбачає підстав для висновку про наявність саме суттєвих недоліків, наявність яких би зумовлювала висновок про невідповідність позивача посаді керівника місцевої прокуратури.

Наявність же наявних недопрацювань, як вбачається з матеріалів справи, у більшій ступені пов`язана із навантаженням.

При цьому, подання містить і не пов`язані логічним зв`язком висновки. Фактично його зміст складають абстрактні фрази, які не містять будь-якого змістовного навантаження, ґрунтуються на оціночних судженнях без посилання на конкретні порушення або обставини.

Так, за доводами Генеральної прокуратури України, прокуратурою області не приділялася достатня увага протидії сепаратизму, тероризму та іншим проявам, що посягають на територіальну цілісність держави.

Однак, на думку суду, питання саме у чому полягає недостатність вказаної уваги, які конкретні недоліки або прорахунки допущено, хто має за них відповідати, відповідачами так і не роз`яснено.

Більш того, суд звертає увагу, що з матеріалів вбачається, що питаннями протидії сепаратизму, тероризму та посяганням на територіальну цілісність держави опікувався відділ нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державної прикордонної служби України. Вказаний відділ хоча і входив до структури управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні, однак тривалий час (по 2018 рік), за розподілом обов`язків між керівництвом прокуратури області, він безпосередньо підпорядковувався іншому заступнику прокурора області - першому заступнику прокурора області Лівочці Олександру Васильовичу .

Більша частина доповідної записки присвячена проведенню та оцінці різного роду нарад, що, однак, не є основною функцією керівника місцевої прокуратури.

Між тим, щодо доповідних записок, які стали підставою для формування подання прокурора області, слід зазначити, що відповідно до доповідної записки про перевірку стану організації роботи з основних напрямків роботи прокурорської діяльності - стан організації роботи у цьому напрямку є таким, що не повною мірою відповідає вимогам організаційно-розпорядчих документів ГПУ. З доповідної записки від 19-25 листопада 2019 року щодо перевірки стану організації роботи у прокуратурі Донецької області з питань нагляду за додержанням законів Національною поліцією України вбачається, що стан нагляду за додержанням законів Національною поліцією під час здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях, у тому числі про злочини проти життя та волі особи, а також при провадженні оперативно-розшукової діяльності у прокуратурі Донецької області не в повній мірі відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства, Закону України "Про прокуратуру", галузевих наказів Генерального прокурора та потребує покращення. З доповідної записки від 25 листопада 2019 року щодо перевірки з організації нагляду за досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях та додержанням законів при проведенні оперативно-розшукової діяльності органами ДФС України у прокуратурі Донецької області вбачається, що стан прокурорського нагляду за додержанням законів ГУ ДФС у Донецькій області повною мірою не відповідає Порядку про організацію діяльності прокурорів і слідчих органів прокуратури у кримінальному провадженні, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 28 березня 2019 року № 51, та іншим наказом Генерального прокурора України на вказаному напрямі та потребує суттєвого покращення. З доповідної записки від 19-25 листопада 2019 року щодо перевірки з питань організації нагляду за додержанням законів у кримінальних провадженнях про актуальні правопорушення у прокуратурі Донецької області вбачається, що стан нагляду за додержанням законів у кримінальних провадженнях про актуальні кримінальні правопорушення у прокуратурі Донецької області не в повній мірі відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства, Закону України «Про прокуратуру», галузевих наказів Генеральної прокуратури України та потребує покращення.

Тобто, вищевикладене дає підстави суду прийти до висновку, що жодна доповідна записка не містить висновків про невідповідність встановленим вимогам певних напрямків роботи прокуратури Донецької області та безпосередньо заступника прокурора Донецької області Ромаськи В.О., а відтак відсутні обґрунтовані підстави для висновку про наявність, як зазначив ініціатор подання, суттєвих недоліків у роботі позивача на заступника прокурора та, відповідно, підстав для висновку про його невідповідність займаній посаді.

Що стосується аналізу у поданні прокурора області процесуальної діяльності прокурорів місцевої прокуратури як процесуальних керівників у певних кримінальних провадженнях, слід зазначити, що відповідно до пункту 5 частини 1 статті 5 Закону України «Про прокуратуру» однією з визначальних засад, на яких ґрунтується діяльність прокуратури, є незалежність прокурорів, що передбачає існування гарантій від незаконного політичного, матеріального чи іншого впливу на прокурора щодо прийняття ним рішень при виконанні службових обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про прокуратуру» незалежність прокурора забезпечується, зокрема: порядком здійснення повноважень, визначеним процесуальним та іншими законами; забороною незаконного впливу, тиску чи втручання у здійснення повноважень прокурора.

Відповідно до частини 1 статті 22 Закону України «Про прокуратуру» прокурор підтримує державне обвинувачення в судовому провадженні щодо кримінальних правопорушень, користуючись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 45 Закону України «Про прокуратуру» рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу можуть бути оскаржені виключно в порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України. Якщо за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу встановлено факти порушення прокурором прав осіб або вимог закону, таке рішення може бути підставою для дисциплінарного провадження.

У свою чергу, положеннями частини 1 статті 17 Закону України «Про прокуратуру» («Підпорядкування прокурорів та виконання наказів і вказівок») прокурори здійснюють свої повноваження у межах, визначених законом, і підпорядковуються керівникам виключно в частині виконання письмових наказів адміністративного характеру, пов`язаних з організаційними питаннями діяльності прокурорів та органів прокуратури. Адміністративне підпорядкування прокурорів не може бути підставою для обмеження або порушення незалежності прокурорів під час виконання ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 3 ст. 17 цього Закону під час здійснення повноважень, пов`язаних з реалізацією функцій прокуратури, прокурори є незалежними, самостійно приймають рішення про порядок здійснення таких повноважень, керуючись при цьому положеннями закону, а також зобов`язані виконувати лише такі вказівки прокурора вищого рівня, що були надані з дотриманням вимог цієї статті.

З наведеного у сукупності вбачається, що в рамках кримінального провадження кожний прокурор прокуратури, здійснюючи процесуальне керівництво, є процесуально незалежною особою, що виключає процесуальний чи інший вплив на нього з боку, зокрема, керівника місцевої прокуратури. Порушення певним прокурором в рамках кримінального провадження вимог законодавства може бути підставою для дисциплінарного провадження, а не порушення питання про відповідність прокурора займаній адміністративній посаді.

Отже, виходячи з аналізу вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку про протиправність рішення Ради прокурорів України від 18 грудня 2019 року №194 «Щодо визначення можливості звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Донецької області» та наказу Генеральної прокуратури України від 19 грудня 2019 року № 535-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Донецької області у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади (пункт 3 частина 41 Закону України «Про прокуратуру») як такі, що прийняті в супереч вимогам чинного законодавства та підлягають скасуванню.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» № 1906-IV від 29 червня 2004 року (із змінами та доповненнями) чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу № 1 та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Згідно з частиною 2 статті 21 та частиною першою статті 23 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до частин 2 та 2 статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12 листопада 1973 року, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

Також, статтею 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14 вересня 2006 року, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Згідно зі статтею 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Конвенції № 11 від 25 червня 1958 року «Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості» (ратифікована Україною 04 серпня 1961 року) передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов`язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (стаття 4 цієї Конвенції).

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Нормами частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Щодо позовної вимоги позовної заяви, щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Донецької області з 20 грудня 2019 року та з 11 вересня 2020 року на посаді заступника керівника Донецької обласної прокуратури, суд зазначає наступне.

Суд звертає увагу, що Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235 та статті 240 - 1 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство. Проте така підстава у даному випадку відсутня.

Таким чином, оскільки, вище суд дійшов висновку про протиправність рішення Ради прокурорів України від 18 грудня 2019 року № 194 «Щодо визначення можливості звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Донецької області» та наказу Генеральної прокуратури України від 19 грудня 2019 року № 535-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Донецької області у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади (пункт 3 частина 41 Закону України «Про прокуратуру»), то на думку суду порушені права позивача, підлягають відновленню шляхом поновлення позивача на рівнозначній посаді з 20 грудня 2019 року.

Частиною другою статті 235 Кодексу про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року у справі № 21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку № 100.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З довідки Генеральної прокуратури України від 27 лютого 2020 року № 18-85-393 вбачається, що загальна сума заробітної плати за останні два місяці проходження служби позивача становить 59 242,70 грн, у тому числі: за 18 днів жовтня 2019 року - 31 629,58 грн, за 15 днів листопада 2019 року - 27 613,12 грн. Середньоденна заробітна плата позивача становить 1 795,23 грн.

Час вимушеного прогулу позивача у період з 20 грудня 2019 року по 04 грудня 2020 року становить 240 робочих днів, а тому стягненню на його користь підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 430 855,20 грн. (1 795,23 грн. х 240 р.д.) (сума вказана без утримання податку та інших обов`язкових платежів).

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинтсва України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно із пунктами 2, 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає за необхідне рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Донецької області з 20 грудня 2019 року та в частині стягнення з Донецької обласної прокуратури (87500, Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Університетська, будинок 6, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 37 699,83 грн без урахування обов`язкових податків та зборів - допустити до негайного виконання.

Згідно з частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються позивачі, зокрема, у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

На підставі вище викладеного, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 287, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ради прокурорів України, Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора, Прокуратури Донецької області про визнання протиправними і скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Ради прокурорів України від 18 грудня 2019 року № 194 «Щодо визначення можливості звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Донецької області».

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 19 грудня 2019 року № 535-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Донецької області у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади (пункт 3 частина 41 Закону України «Про прокуратуру»).

4. Поновити ОСОБА_1 з 20 грудня 2019 року на посаді заступника прокурора Донецької області та з 11 вересня 2020 року на посаді заступника керівника Донецької обласної прокуратури.

5. Стягнути з Донецької обласної прокуратури (87500, Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Університетська, будинок 6, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 грудня 2019 року по 04 грудня 2020 року в сумі 430 855,20 грн (чотириста тридцять тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять гривень 20 копійка).

6. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Донецької області з 20 грудня 2019 року та з 11 вересня 2020 року на посаді заступника керівника Донецької обласної прокуратури та в частині стягнення з Донецької обласної прокуратури середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 37 699,83 грн (тридцять сім тисяч шістсот дев`яносто дев`ять гривень 83 копійки).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Клочкова