Справа № 640/24224/19
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2020 року м. Київ № 640/24224/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Огурцов О.П., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 06.11.2019 № 550-к/тр про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника служби інспекторів - інспектора служби інспекторів секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України,

- поновити ОСОБА_1 на посаді керівника служби інспекторів - інспектора служби інспекторів секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України,

- стягнути з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 60 000,00 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем всупереч положенням частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України протиправно звільнено позивача у період її перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, надав суду відзив на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зазначаючи, що позивач працювала на умовах строкового трудового договору на посаді патронатної служби на строк повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_2 , а тому трудові відносини з позивачем, як працівником патронатної служби, припинились в день припинення повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений. При цьому, відповідач зазначає, що положення частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України на працівників патронатної служби не розповсюджуються відповідно до частини четвертої статті 92 Закону України «Про державну службу».

Позивачем надано до суду відповідь на відзив в якій зазначено, що під час надання позивачем згоди на переведення на посаду патронатної служби діяла інша редакція частини четвертої статті 92 Закону України «Про державну службу», до якої не було включено частину третю статті 184 Кодексу законів про працю України, а тому така норма не може застосовуватись до позивача в силу статті 58 Конституції України.

Під час судового розгляду справи, судом встановлено наступне.

Наказом голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 16.11.2010 № 32/к ОСОБА_1 призначена на посаду помічника консультанта секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Наказом від 02.03.2012 № 52/к позивача призначено на посаду начальника відділу підготовки матеріалів щодо дисциплінарної відповідальності суддів секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Наказом від 01.02.2013 № 37-к/тр позивач призначена на посаду дисциплінарного інспектора служби дисциплінарних інспекторів секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Наказом від 07.12.2015 № 543-к/тр позивач призначена на посаду інспектора служби інспекторів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Наказом від 03.03.2016 № 97-к/тр позивача призначено на посаду керівника служби інспекторів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Відповідно до наказу від 06.06.2017 № 162-к/тр позивач вважається такою, що погоджується зі зміною істотних умов праці та продовжує роботу на посаді керівника служби інспекторів-інспектора служби інспекторів секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, на умовах патронатної служби на строк повноважень члена Комісії ОСОБА_2 з посадовим окладом згідно з розписом.

Наказом від 01.03.2019 № 55-к/тр позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 23.04.2019 по 18.12.2021.

07.11.2019 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування" від 16.10.2019 № 193-ІХ.

Частиною другою Прикінцевих та перехідних положень цього Закону передбачено, що з дня набрання чинності цим законом, повноваження членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України припиняються.

Наказом від 06.11.2019 № 550-к/тр ОСОБА_1 звільнено із займаної посади керівника служби інспекторів-інспектора служби інспекторів секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з 07.11.2019 у зв`язку з закінченням строкового трудового договору відповідно до пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Позивач, вважаючи звільнення протиправним, звернулась з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

До системи державної служби також входить патронатна служба, особливості якої визначено положеннями статті 92 Закону № 889-VIII.

Частиною першою статті 92 Закону № 889-VIII до посад патронатної служби належать посади радників, помічників, уповноважених та прес-секретаря Президента України, працівників секретаріатів Голови Верховної Ради України, його Першого заступника та заступника, працівників патронатних служб Прем`єр-міністра України та інших членів Кабінету Міністрів України, помічників-консультантів народних депутатів України, помічників та наукових консультантів суддів Конституційного Суду України, помічників суддів, а також посади патронатних служб в інших державних органах.

Відповідно до частини другої-четвертої статті 92 Закону № 889-VIII працівник патронатної служби призначається на посаду на строк повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений.

Трудові відносини з працівником патронатної служби припиняються в день припинення повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений. Акт про звільнення приймається керівником державної служби.

На працівників патронатної служби поширюється дія законодавства про працю, крім статей 39-1, 41-43-1, 49-2 та частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України. Особливості патронатної служби в судах, органах та установах системи правосуддя визначаються законодавством про судоустрій і статус суддів.

Відповідно до статті 92 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" Вища кваліфікаційна комісія суддів України є державним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.

Статтею 102 Закону № 1402-VIII передбачено, що організаційне забезпечення діяльності Вищої кваліфікаційної суддів України здійснює секретріат. Положення про секретаріат Вищої кваліфікаційної комісії суддів України затверджується Вищою кваліфікаційною комісією суддів України. Для здійснення членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України своїх повноважень у складі секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України діє служба інспекторів у кількості сорока восьми інспекторів.

Правовий статус інспектора служби інспекторів секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначено Законом №889-VIII, а також Положенням про секретаріат Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженим рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 07 квітня 2017 року № 30/зп-17.

Частиною шостою статті 102 Закону № 1402-VIII визначено, що інспектори Вищої кваліфікаційної комісії суддів України призначаються на посади та звільняються з посад головою Вищої кваліфікаційної комісії суддів України за пропозицією відповідного члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Відповідно до частини п`ятої статті 103 Закону № 1402-VIII інспектори Вищої кваліфікаційної комісії суддів України не є державними службовцями, їх статус визначається цим Законом. Особливості діяльності визначаються Положенням про інспектора Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, яке затверджується Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Відповідно до Положення про службу інспекторів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого наказом голови комісії від 07.04.2017 № 25, та положення про інспектора Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 07.04.2017 № 30/зп-17, посаду інспектора віднесено до посад патронатної служби.

ОСОБА_1 під підпис було повідомлено про зміну істотних умов праці, а саме про зміну статусу державного службовця на статус працівника патронатної служби, що підтверджується відповідною розпискою від 06.06.2017, копія якої міститься у матеріалах справи.

Крім того, 06.06.2017 позивач звернулась до голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з заявою, у якій просить продовжити роботу на займаній посаді на умовах патронатної служби на строк повноважень члена комісії ОСОБА_2 .

Отже, позивач з 06.06.2017 погодилася зі зміною істотних умов праці та продовжила роботу на посаді керівника служби інспекторів-інспектора служби інспекторів секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на умовах патронатної служби на строк повноважень члена комісії ОСОБА_2 , тобто продовжила роботу на умовах строкового трудового договору.

Під час укладення трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події. У цьому випадку строк дії трудового договору закінчився в момент звільнення члена комісії ОСОБА_2 , а саме з 07.11.2019.

Таким чином, припинення трудового договору по закінченню строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення і умови припинення строкового договору позивач виразила, коли писала заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором.

Припинення трудового договору з працівником у період його тимчасової непрацездатності чи перебування у відпустці внаслідок закінчення строку контракту відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України не можна розцінювати як звільнення цього працівника з ініціативи роботодавця.

Закінчення строку контракту перебуває поза суб`єктивною волею роботодавця і не може бути наслідком його неправомірного втручання у трудові права працівника, а сам працівник погоджується на укладення контракту на певний строк, а тому не може стверджувати, що закінчення цього строку не є його волею.

Системний аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить про те, що підставою для видання наказу про звільнення позивача, незалежно від будь-яких обставин, є припинення повноважень члена комісії ОСОБА_3 , і саме на підставі такої події видавався спірний наказ про звільнення позивача.

Разом з тим, відповідно до пункту 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами.

Особливості прийняття громадян на посади публічної служби, її проходження та звільнення регулюються спеціальними нормами законодавства України, які є пріоритетними під час вирішення даного спору.

У даному випадку спеціальними нормами є норми статті 92 Закону України «Про державну службу».

Суд зазначає, що норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Позивач зазначає, що станом на момент переведення її на посаду патронатної служби та позбавлення статусу державного службовця діяла інша редакція частини четвертої статті 92 Закону України «Про державну службу», до якої не було включено частину третю статті 184 Кодексу законів про працю України.

Частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України визначено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Станом на момент переведення позивача на посаду патронатної служби, зазначене положення розповсюджувалось на позивача. Разом з тим, у 2019 році це положення було включено до переліку правових норм, які не розповсюджується на працівників патронатної служби.

Разом з тим, згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 2-1, 5-1 Кодексу законів про працю України, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, окрім іншого: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Таким чином, саме на державу покладено обов`язок забезпечувати рівність трудових прав усіх громадян та гарантувати правовий захист від незаконного звільнення. Відповідно, оскільки держава здійснює свої функції через систему державних органів (законодавчих, виконавчих, судових), відповідні обов`язки (їх неухильне додержання та виконання) покладаються на такі державні органи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 22 Конституції України закріплено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) констатовано, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення у рішенні Конституційного суду України від 05.04.2001 № 3-рп, в якому зазначено, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності ним законом або іншим нормативно-правовим актом. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначене також узгоджується з рішенням Конституційного Суду України від 02.07.2002 №13-рп, в якому зазначено, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності, і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності.

Таким чином, відповідні новоприйняті акти законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності та не можуть розповсюджуватися на правовідносини, які існували до їх прийняття (набрання чинності).

Окрім того, суд не залишає поза увагою концепцію правомірного очікування, згідно з якою дії або рішення органу публічної влади вважаються такими, що суперечать принципу верховенства права, не тільки у тих випадках, коли такими діями порушуються суб`єктивні права і процесуальні гарантії, прямо передбачені чинним законодавством, але й у тих випадках, коли такі дії не задовольняють правомірних очікувань осіб, стосовно яких вони вчиняються (ухвалюються). Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше.

В контексті аналізованої проблематики ця позиція зводиться до того, що зміни законодавства не кримінально-правового профілю не мають зворотної дії в часі, якщо вони запроваджують нові обмеження та принципово суворіші засади правового регулювання, аніж ті, що існували до того.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Позивач відбула у відпустку по догляду за дитиною віком до трьох років ще до набрання чинності положень Закону № 117-IX, якими внесено зміни до статті 92 Закону № 889-VIII, а саме в частині розширення переліку статей, дія яких не розповсюджується на працівників патронатної служби (зокрема, пільги щодо заборони звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років), а отже правомірно очікувала, що під час її перебування у відпустці її не буде звільнено з посади.

Суд зазначає, що розширення підстав для звільнення особи, звуження обсягу існуючих трудових прав, в тому числі права на пільги, є зміною істотних умов праці, про що роботодавцю необхідно попереджувати працівників у встановленому порядку. Водночас, позивача не було попереджено про таку зміну, а саме про скасування пільги щодо звільнення жінок-матерів, що порушило конституційне права позивача на працю, а також правомірні очікування на збереження місця роботи під час перебування у відпустці по догляду за дитиною.

Виходячи з наведеного в сукупності суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача з посади керівника служби інспекторів - інспектора служби інспекторів секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України під час її перебування у відпусті по догляду за дитиною є протиправним.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено (постанова Верховного Суду України від 28.10.2014).

Суд звертає увагу, що у зв`язку з тим, що під час перебування особи у відпустці по догляду за дитиною заробітна плата не виплачується, а позивача було звільнено саме під час перебування у такій відпустці, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимущеного прогулу.

Щодо позовних вимог про стягнення грошової компенсації за моральну шкоду, суд зазначає наступне.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність факту такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача (відповідача), наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача (відповідача) та вини останнього (відповідача) в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під час розгляду даної справи позивачем не надано належних та допустимих доказів вчинення відповідачем дій, які б були спрямовані на спричинення йому моральної шкоди, приниження його честі та людської гідності чи обмеження можливості у задоволені особистих соціальних потреб, а відтак підстави для задоволення позовних вимог в цій частині також відсутні.

Керуючись статтями 241, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 06.11.2019 № 550-к/тр "Про звільнення ОСОБА_1 ".

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді керівника служби інспекторів - інспектора служби інспекторів секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з 07.11.2019.

4. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Рішення суду в частині поновлення на посаді підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.П. Огурцов