Справа № 160/12117/20
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменко Дениса Олеговича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАНС ІННОВАЦІЯ» про визнання протиправною та скасування постанови, -
30.09.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменко Дениса Олеговича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАНС ІННОВАЦІЯ», в якому просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця Єфіменко Дениса Олеговича про відкриття виконавчого провадження ВП № 63085909 від 18.09.2020 року.
Також позивач зазначає, що оскаржувана постанова була винесена з порушенням приписів статті 24 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки виконавче провадження було відкрито не за місцем проживання, перебування позивача або знаходження його майна з порушенням правил територіальної діяльності.
На думку позивача, оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 18.09.2020р. є протиправною та підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 01.10.2020 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування, а також встановлено строк третій особі для подання пояснень щодо позову.
Заперечуючи проти позову, відповідачем надано до суду відзив на позов, який долучено до матеріалів справи.
Відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки дії приватного виконавця були вчинені відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідач зазначає, що у заяві про примусове виконання рішення стягувача ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАНС ІННОВАЦІЯ», відповідно до чинного законодавства, було зазначені всі необхідні дані про позивача (боржника), місце проживання, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків, дані про наявність грошових коштів на рахунку в AT «КБ «Приватбанк».
Крім того, у виконавчому написі, вчиненому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л. А. від 15.09.2020 року № 725, зазначена адреса фактичного проживання позивача, а саме: АДРЕСА_1 .
Відповідач зазначає, що приймаючи рішення про відкриття виконавчого провадження, він виходив з підстав, визначених ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцезнаходженням майна (грошових коштів) боржника. При цьому, до відкриття виконавчого провадження виконавець не перевіряє наявність майна боржника.
Таким чином, підстави для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 63085909 від 18.09.2020 року відсутні, тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
Представником третьої особи надані письмові пояснення щодо позовної заяви, в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів. При цьому, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАНС ІННОВАЦІЯ» у своїй заяві про примусове виконання рішення з урахуванням вимог чинного законодавства України було зазначено всі необхідні дані про позивача (боржника), його місце проживання, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків, а також дані про наявність грошових коштів на рахунку в АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», місцезнаходженням якого є місто Київ.
Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.
18.09.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Єфіменко Денисом Олеговичем на підставі заяви про примусове виконання рішення, а саме виконавчого напису № 725 від 15.09.2020 року, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 63085909.
Крім того, в межах виконавчого провадження ВП № 63085909 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Єфіменко Д.О. прийнято постанови про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 2062,00 грн.; про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 800,00 грн.; про арешт коштів боржника; про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.
Не погоджуючись з постановою про відкриття виконавчого провадження, вважаючи її протиправною, та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.
Згідно ст. 22 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» про початок діяльності приватний виконавець повідомляє Міністерство юстиції України. У повідомленні про початок діяльності обов`язково зазначаються: 1) виконавчий округ, на території якого приватний виконавець має намір здійснювати діяльність; 2) інформація про офіс приватного виконавця; 3) реквізити договору страхування цивільно-правової відповідальності приватного виконавця, строк дії договору, інформація про страховика та страхову суму; 4) інформація про помічників приватного виконавця (у разі їх наявності). Приватний виконавець має право розпочати здійснення діяльності з дня внесення інформації про нього до Єдиного реєстру приватних виконавців України.
За приписами ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 23 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» Міністерство юстиції України забезпечує ведення Єдиного реєстру приватних виконавців України. У Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.
Згідно ч. 1, 2 ст. 25 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя. Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Відповідно до ч. 5 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.
При цьому, п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо, зокрема, виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Тобто, виконавчий документ повертається стягувачу у випадку наявності інформації у виконавця про те, що його пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Як вбачається з матеріалів справи, у виконавчому написі, вчиненому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л. А. від 15.09.2020 року № 725, зазначена адреса фактичного проживання позивача: АДРЕСА_2 .
Таким чином, на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 63085909 у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменка Д.О. була відсутня інформація про те, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю, оскільки, зокрема, у виконавчому написі від 15.09.2020 року № 725 та у заяві про його примусове виконання були зазначені відомості щодо адреси проживання боржника та місця знаходження його майна (грошових коштів), якими є місто Київ, що відноситься до виконавчого округу, на території якого відповідач здійснює свою діяльність.
Крім того, суд звертає увагу на те, що приписами ч. 5 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена необхідність, а не обов`язок виконавця перевіряти фактичне місце реєстрації чи проживання боржника.
Також згідно ч.1 ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Частиною 1 ст. 27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» встановлено, що фізичні та юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».
З вищевказаних норм вбачається, що саме стягувач наділений правом вибору місця виконання рішення.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що отримавши від стягувача заяву про примусове виконання виконавчого документу, в якій зазначена адреса проживання боржника та місцезнаходження його майна (грошових коштів) в м. Києві, а адреса реєстрації позивача (боржника) - м. Нікополь, Дніпропетровська область, у відповідача були відсутні повноваження для повернення виконавчого документу з підстав його пред`явлення не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 25 січня 2019 року у справі № 511/1342/17, а також у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 03.09.2020 року у справі № 160/4282/20.
Беручи до уваги вищевикладене, проаналізувавши всі обставини справи та норми законодавства, суд доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з ч. 1 та 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За таких обставин, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, питання щодо розподілу судових витрат не вирішується.
Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 139, 242-243, 245-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменко Дениса Олеговича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНАНС ІННОВАЦІЯ» про визнання протиправною та скасування постанови відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 08.12.2020 року.

Суддя І.О. Лозицька