Справа № 340/5078/20
Суддя: Г.П. Казанчук
Дата ухвалення: 2020-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження

04 грудня 2020 року м. Кропивницький Справа № 340/5078/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд в складі головуючої судді Казанчук Г.П. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №55815677, винесену 16.02.2018 року головним державним виконавцем Автозаводського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Коротких Д.Г. про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 8500 грн.

Позов позивач мотивує тим, що згідно із інформацією, яка розміщена в Єдиному реєстрі боржників на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України, йому стадо відомо, що у провадженні Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебуває виконавче провадження №55815677, яке відкрито на виконання виданого Полтавською митницею ДФС виконавчого документа про стягнення штрафу у справі про адміністративне правопорушення. З метою з`ясування законності відкриття виконавчого провадження №55815677 він звернувся до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) із відповідною заявою та лише 23 жовтня 2020 року (зміг безпосередньо в приміщенні поштового відділення 39611 у місті Кременчуці отримати під розпис часткову відповідь на поставлені ним питання від 07.10.2020 року №140260. Зокрема, у вищевказаній відповіді зазначено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №55815677 з примусового виконання постанови Полтавської митниці ДФС України від 29.01.2016 р. №0114/80600/15 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу в розмірі 8500 грн., яка набрала чинності 09.02.2016 року, та яка начебто надійшла до відділу повторно на підставі заяви стягувана від 16.01.2018 року. Крім того, у вищевказаній відповіді також зазначено про повернення виконавчого документа стягувачу. Однак сама постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №55815677, винесена 16.02.2018 року головним державним виконавцем Автозаводського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Коротких Д.Г. про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 8500 грн., залишена в силі без будь-яких правових підстав. Так, вважаючи постанову про відкриття виконавчого провадження, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді від 27.11.2020 р. відкрито спрощене позовне провадження у справі за вказаним позовом та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 30.11.2020 року (а.с.17).

Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та зазначив, що у відділі перебувало виконавче провадження №55815677 з примусового виконання постанови Полтавської митниці ДФС України від 29.01.2016 р. №0114/80600/15 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу в розмірі 8500 грн. додатково представник відповідача зазначає, що виконавчий документ перебував на виконанні з 18.10.2016 року по 15.11.2017 року, виконавче провадження №52670266 з примусового виконання постанови №0114/80600/15, виданої 29.01.2016 року Полтавською митницею ДФС про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 8500 грн. 18.10.2016 року державним виконавцем Бідюк Я.В. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. 15.11.2017 року винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувану на підставі п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Повторно виконавчий документ надійшов на адресу відділу 15.02.2018 року, тобто протягом трьох місяців після звершення виконавчого провадження, таким чином головним державним виконавцем Коротких Д.Г. правомірно винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Доводячи правомірність дій щодо винесення спірної постанови про відкриття виконавчого провадження представник відповідача також посилається на пропущення позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами, оскільки копію спірної постанови позивач отримав власноруч 24.04.2019 року, що підтверджується його розпискою на супровідному листі.

У судове засідання учасники справи не прибули, позивач на електрону адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі, що відповідно до частини 3 статті 268 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши справу в порядку письмового провадження, надаючи оцінку наданим суду доказам, письмовим поясненням, викладених сторонами у заявах по суті справи, суд зазначає наступне.

Постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №55815677 від 16.02.2018 року відкрито виконавче провадження за постановою №0114/80600/15 виданого 29.01.2016 р. (надалі спірна постанова, а.с.5).

Постановою про повернення виконавчого документа стягувачу від 14.09.2020 року ВП №55815677 виконавчий документ повернуто Полтавській митниці ДФС (а.с.24).

Отже на день звернення позивача виконавчого провадження ВП №55815677 не має.

Право особи на доступ до правосуддя гарантоване статтею 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.

Згідно з частин 1 та 2 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в статті 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28- 36).

Згідно з частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункті 4 частині 5 статті 160 КАС України, у позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них. Крім того, згідно з частини 2 статті 9 цього Кодексу, суд розглядає адміністративні справи не інакше, як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини 2 статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Суд також враховує вже зазначену позицію Європейського суду з прав людини у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», згідно з якою саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду. У п. 30- 32 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява №49069/11) Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (див. рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A №18). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (inter alia), рішення у справах «Рош проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom), заява №32555/96, п. 117, та «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (Salontaji-Drobnjak v. Serbia), заява №36500/05, п. 132). Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених статтею 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), серія A, №93, п. 59).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).

Суд убачає, що на примусовому виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження № 55815677 з примусового виконання постанови № 0114/80600/15, виданої 29.01.2016року Полтавською митницею ДФС про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 8500 грн.

16.02.2018 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, яка наразі оскаржується позивачем.

14.09.2020 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, станом на день звернення позивача до суду з даним позовом (06.11.2020 року) жодних виконавчих дій чи окремого виконавчого провадження за спірною постановою про відкриття виконавчого провадження немає. Отже, враховуючи факт повернення виконавчого документа стягувачу 14.09.2020 року ще до звернення позивача до суду з даним позовом, суд зазначає про відсутність взагалі предмету спору.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку, що у разі встановлення під час розгляду справи виправлення відповідачем оскаржуваних позивачем порушень, суд має вирішити питання щодо можливості закриття провадження у справі. При цьому, вирішуючи зазначене питання, суд має з`ясувати, чи не призведе закриття провадження у справі до того, що законні права та інтереси позивача не будуть відновлені навіть після виправлення відповідачем оскаржуваних порушень.

Тобто для з`ясування такої підстави для закриття провадження у справі необхідна сукупність певних фактів. Зокрема, оскаржувані порушення мають бути виправлені самостійно суб`єктом владних повноважень, а також мають бути відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання таких рішень протиправними.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що наявні підстави для закриття провадження у даній справі, оскільки відповідачем були виправлені вчинені ним порушення ще до звернення позивача до суду з даним позовом (відповідачем 14.09.2020 року винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №55815677, відкритому 16.02.2018 року постановою, яка оскаржується позивачем). На час розгляду судом даної справи відсутнє порушене право позивача.

Згідно з частиною 2 статті 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до частини 2 статті 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Так, згідно з пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідно до частини 2 зазначеної статті у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Позивачем при зверненні до Кіровоградського окружного адміністративного суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання до суду адміністративного позову в розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією №52692114 від 16.11.2020 року.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що сплачений позивачем судовий підлягає поверненню з державного бюджету у повному розмірі, а саме 840,80 грн.

Згідно з частиною 5 статті 7 Закону України "Про судовий збір" повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Керуючись статтями 9, 47, 142, 189, 238, 248 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений ним судовий збір у розмірі 840,80 грн. перерахований до відповідно до квитанції №52692114 від 16.11.2020 року.

Роз`яснити учасникам справи, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту підписання її суддею.

В частині закриття провадження ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного у строк, передбачений статтею 295 КАС України. В іншій частині ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Г.П. Казанчук