Справа № 520/14353/2020
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

03 грудня 2020 року № 520/14353/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кухар М.Д., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2,м. Харків, 61022, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

-визнати незаконним та скасувати рішення відповідача № 3591 від 07 серпня 2020 року;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 25 липня 1988 року по 31 жовтня 1988 року та з 22 січня 1992 року по 06 березня 2000 року, до стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах та призначити ОСОБА_1 пенсію з дати звернення за виплатою пенсії на підставі трудової книжки;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України обчислити страховий стаж з розрахунку один рік роботи в районах Крайньої Півночі за один рік і шість місяців за період з 01.01.2004 року по 09.06.2011 року, та призначити ОСОБА_1 пенсію з дати звернення за виплатою пенсії на підставі трудової книжки.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що рішення № 3591 від 07 серпня 2020 року порушує право позивача на належне пенсійне забезпечення, відтак з метою захисту порушених прав звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.11.2020 відкрито спрощене позовне провадження.

Запропоновано відповідачу подати до суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали відзив на позов та докази на обґрунтування відзиву, а також докази направлення відзиву позивачу.

Відповідач 03.12.2020 надав до суду відзив згідно змісту якого у задоволенні вимог просив суд відмовити. Також вказав, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства.

Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З огляду на вказане вище, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Судом встановлено, що відділ з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області розглянув заяву та документи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідн. код НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , надані 20.07.2020, щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1 згідно з пунктом 2.1. статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням №3591 від 07.08.2020 повідомлено позивача, згідно з рішенням Комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років №118/8-20 від 23.07.2020 року періоди роботи з 25.07.1988 по 31.10.1988 та з 22.01.1992 по 06.03.2000 не можливо зарахувати як пільговий. Також відсутні підстави для зарахування до пільгового стажу період з 14.04.2001 по 31.12.2003, оскільки відсутні результати проведення атестації, та перелік робочих місць. Також до загального страхового стажу неможливо зарахувати період, згідно довідок №569, №570 від 11.07.2011 в Російській Федерації з 01.01.2004 року по 09.06.2011 в ЗАО «Золотодобывающая компания «Полюс»», оскільки відсутня довідка з Пенсійного Фонду, про те, що здійснювалася сплата, відповідно до Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі Угода), а саме: згідно статті 6 Угоди «зарахування до страхового стажу з 01.01.2004 періодів роботи на території Співдружності Незалежних Держав, необхідно здійснювати за умови підтвердження сплати страхових внесків на обов`язкове пенсійне страхування до відповідних фондів держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав, на території яких провадилася трудова діяльність». На підставі наданих документів, враховуючи данні індивідуальних відомостей про застраховану особу загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 18 років 08 місяців 21 день.

Враховуючи зазначене вирішено: відмовити в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 відповідно до ст. 114 п. 2 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за відсутністю пільгового стажу.

Не погоджуючись з вказаним позивач звернувся з даним позовом до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 6 статті 92 Конституції України встановлено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно Законами України.

У рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2015 від 13 травня 2015 року зазначено, що Україну проголошено соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 1, частини перша, друга статті 8, частина друга статті 19 Конституції України) (абзац перший п. 2.1 Рішення).

Загальні умови, порядок нарахування та розмір пенсій визначаються, зокрема, Законами України „Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII та „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV.

Відповідно до п.2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах мають працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацом першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої сталі 26 цього Закону: чоловікам на 1 рік за кожний повний рік такої роботи.

Згідно із частиною першою статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або записів в ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або записів в ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку №637 в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Суд зазначає, що вищенаведені норми встановлюють виключний пріоритет трудової книжки перед іншими документами для визначення пільгового стажу.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, зокрема, трудової книжки позивача, з 25 липня 1988 року по 31 жовтня 1988 року та з 22 січня 1992 року по 06 березня 2000 року, останній працював ковалем-штампувальником 3 р. ковального цеху(а.с.10-11).

Згідно наказу № 344/к від 21.07.1988 року позивача прийнято на роботу з 25 липня 1988 року на посаду коваля-штампувальника 3 розряду до Ізюмського тепловозоремонтного заводу.

На вказаній посаді позивач працював до 31 жовтня 1988 року (наказ№ 494/к від 01.11.1988року).

Згідно наказу № 11/к від 17.01.1992 року позивача прийнято на роботу з 22.01.1992 року на посаду коваля на молотах 3 розряду в ковальський цех.

На підставі наказу № 62/к від 13.03.2000 року позивача звільнено з займаної посади з 06.03.2000 року.

Таким чином, за період з 25 липня 1988 року по 31 жовтня 1988 року та з 22 січня 1992 року по 06 березня 2000 року позивач працював в Ізюмському тепловозоремонтному заводі на посадах коваля, зазначена посада є важкими та шкідливим умовами праці та дає право на пенсію на пільгових умовах.

При цьому, судом встановлено, що підприємство ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтннй завод» припинило свою діяльність.

У разі ліквідації підприємства, установи та організації без визначення правонаступника стаж для призначення пенсії на пільгових умовах, або за вислугу років підтверджується у відповідності до постанови правління Пенсійного фонду України від 10.11.08р. №18-1, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 24.11.2006 року за № 1231/13105 «Про затвердження Порядку підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років».

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб. фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 12.12.2014 року підприємство перебуває в стані припинення, за судовим рішенням про банкрутство (від 03.12.2014 р. №Б-39/02-09, Господарський суд Харківської області).

Стосовно відсутності результатів проведення атестації та переліку робочих місць, судом встановлено наступне.

Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 1992 року № 442 (далі - Порядок № 442, постанова № 442 відповідно) та Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України від 1 вересня 1992 року № 41 (далі - Методичні рекомендації № 41), відповідно до яких основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у сфері реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Пунктом 2 постанови № 442 встановлено, що відповідно до статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсії за віком на пільгових умовах за списками № 1 і 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення, затверджуваними Кабінетом Міністрів України, а також пенсії, що можуть встановлюватися підприємствами й організаціями за рахунок власних коштів працівникам інших виробництв, професій та посад залежно від умов праці, призначаються за результатами атестації робочих місць.

Відповідно до пункту 1 Порядку № 442 атестація проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому.

Пунктами 8, 9 Порядку № 442 передбачено, що відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесені до переліку.

Відповідно до п. 4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 № 442, атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначається наказом по підприємству, організації в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного разу на 5 років.

Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Разом із тим суд наголошує, що законодавцем покладений обов`язок своєчасного та якісного проведення атестації робочих місць на керівників підприємств, а тому не проведення або не своєчасне та неякісне проведення з вини керівників підприємств атестації не може позбавити позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а дійшла висновку, що на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Стосовно неможливості зарахування періоду, згідно довідок №569, №570 від 11.07.2011 в Російській Федерації з 01.01.2004 року по 09.06.2011 в ЗАО «Золотодобывающая компания «Полюс»», судом встановлено наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач працював в ЗАО «Золотодобывающая компания «Полюс»» у період з 01.01.2004 року по 09.06.2011.

Відповідно до ст. 24 ЗУ Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

За ч. 1 ст. 40 ЗУ Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового, стажу підряд до 1 липня 2000 року незалежно від перерв.

У разі якщо страховий стаж становить менший період, ніж передбачено абзацом першим цієї частини, враховується заробітна плата (дохід) за фактичний страховий стаж.

Згідно з ч.1 ст.15 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування встановлено, що платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, а саме роботодавці, підприємства, установи, організації, військові частини та органи, які виплачують заробітну плату (винагороду), грошове забезпечення, допомогу, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання України - для працюючих осіб, за яких роботодавець сплачує внески в сумі меншій, ніж сума внеску із заробітку, який потерпілий мав до ушкодження здоров`я, а також для непрацюючих осіб.

З наведеного випливає, обов`язок зі сплати страхових внесків покладено на роботодавця, а не на позивача, із заробітної плати якого у встановленому законом порядку відраховувались належні до сплати внески до цільових фондів.

За приписами ст.66 Закону України Про пенсійне забезпечення до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування" нараховується збір на обовязкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Відповідно до ст. 1 Угоди між Союзом Радянських Соціалістичних Республік і Монгольською Народною Республікою Про співпрацю в галузі соціального забезпечення від 28.01.1982 року, дана угода стосується всіх видів соціального забезпечення громадян, які встановлені і будуть встановлені законодавством Договірних Сторін.

Стаття 4 даної Угоди передбачає, що при призначенні пенсії повністю зараховується трудовий стаж, набутий на території обох Договірних Сторін і підтверджений компетентними органами тієї Договірної Сторони, на території якої набутий стаж.

Статтею 6 ч. 3 Угоди від 13.03.1992 року Про гарантії прав громадян - учасників співдружності незалежних держав в області пенсійного забезпечення передбачено, що розрахунок пенсії проводиться із заробітку за період роботи, який зараховується в трудовий стаж. Така ж позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.06.2015 року по справі №К/800/11718/13.

Отже, оскільки період роботи позивача з 2004 р. по 2011 р. в Російській Федерації підтверджено як записом у трудовій книжці, так і наданими довідками, в якій чітко зазначено, що страхові внески на всі виплати нараховані до Пенсійного фонду України, то відповідач безпідставно не виключив довідки №569, №570 під час розрахунку пенсії.

У будь-якому випадку, невідповідність бухгалтерского обліку, сплата чи не сплата страхових внесків підприємством не повинно впливати на права позивача на врахування сум, отриманої ним заробітної плати в обчисленні пенсії.

Крім того, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи (стаття 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Згідно п.3.1. Рішення Конституційного Суду України (Справа N1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд вважає належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача, враховуючи ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 245 КАС України, є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суд, встановлених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи, що судом встановлено право позивача на зарахування спірного періоду до стажу для призначення пенсії, суд вважає з метою належного відновлення порушеного права особи слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.07.2020 щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1 згідно з пунктом 2.1. статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду щодо періодів роботи позивача з 25 липня 1988 року по 31 жовтня 1988 року та з 22 січня 1992 року по 06 березня 2000 року, з 01.01.2004 року по 09.06.2011 року та вирішити питання відносно призначення ОСОБА_1 пенсії з дати звернення.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судовий збір підлягає розподілу відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 139, 241 247, 255, 257, 263, 291, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2,м. Харків, 61022, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 3591 від 07 серпня 2020 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.07.2020 щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1 згідно з пунктом 2.1. статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду щодо періодів роботи позивача з 25 липня 1988 року по 31 жовтня 1988 року та з 22 січня 1992 року по 06 березня 2000 року, з 01.01.2004 року по 09.06.2011 року та вирішити питання відносно призначення ОСОБА_1 пенсії з дати звернення.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022, ) судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Скарга може бути подана у порядку ч.1 ст. 297 КАС України безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 03 грудня 2020 року.

Суддя Кухар М.Д.