Справа № 540/2805/20
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/2805/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Василяки Д.К., розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 судді Херсонського міського суду у Херсонської області у відставці до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Херсонській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Херсонській області, Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування шкоди,

встановив:

Суддя Херсонського міського суду Херсонської області ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, у якому просить:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 08.07. 2020 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області № 1176/06 від 09.09.2020 року;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 08.07.2020 та виплатити недоотриману частину суддівської винагороди у розмірі 168952,34 грн.;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним, шляхом списання суми 168952,34 грн. з відповідного рахунку Головного управління Державної Казначейської служби України в Херсонській області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з листопада 1999 року по серпень 2016 року працювала на посаді судді Комсомольського районного суду міста Херсона. Указом Президента України "Про переведеня суддів" № 342/2016 від 22.08.2016 р., ОСОБА_1 переведено на посаду судді Херсонського міського суду Херсонської області. Рішенням Вищої Ради правосуддя від 25.06.2020 року № 1971/0/15-20 позивача з 08.07.2020 року звільнено у зв`язку із поданням заяви про відставку. З 01 січня 2020 року позивачу, щомісячно нараховувалась суддівська винагорода, яка складалася з посадового окладу в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2020 року, з відповідною доплатою за вислугу років у розмірі 50 % від посадового окладу та інші надбавки (доплати) - таємність - 10 % посадового окладу. При цьому відповідачем безпідставно і протиправно не застосовано і не сплачено суддівську винагороду позивачеві щомісяця: у розмірі посадового окладу 30 прожиткових мінімумів доходів громадян; з відповідною доплатою за вислугу років у розмірі 50 % від посадового оклад та інші надбавки (доплати) - таємність - 10 % посадового окладу. Недоплачені позивачеві суми складових суддівської винагороди та їх види відображено у довідці про доходи, що складена відповідачем 15.10.2020 року № 1407, яка становить 168430,96 грн. Також зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами; - абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ. Відповідно до вказаного Рішення Конституційного Суду України, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Відтак, невідповідність Конституції України вказаних вище норм Закону вже визнано Конституційним Судом України. Враховуючи зазначене, з метою захисту та відновлення своїх прав, позивач звернувся до суду.

Ухвалою суду від 01.10.2020 відкрито спрощене позовне провадження та вирішено розгляд справи проводити без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні).

16.10.2020, від відповідача-2 надійшов відзив на адміністративний позов з якого вбачається, що проти задоволення позовних вимог в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним, шляхом списання суми 168952,34 грн. з відповідного рахунку Головного управління Державної Казначейської служби України в Херсонській області, зазначивши, що наділення органів Казначейства повноваженнями щодо виконання судових рішень про стягнення коштів з рахунків бюджетних установ, а Державної казначейської служби України - з Державного бюджету України, не вказує на безумовний обов`язок останніх нести юридичну відповідальність за діяння держави та створених нею органів. Крім того, зауважено, що у разі стягнення за рахунок державного бюджету моральної чи матеріальної шкоди відповідачем у справі має бути виключно Державна Казначейська служба України, яка є окремою юридичною особою, а не її територіальні органи. Головне управління Казначейства, як суб`єкт владних повноважень, прав та законних інтересів позивача не порушувало, у правовідносинах із позивачем не знаходилось і шкоди йому не заподіювало. У зв`язку із чим просили в задоволенні позовних вимог відмовити та замінити відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Херсонській області на Державну казначейську службу України.

21.10.2020 року від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує. Зазначає, що ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, встановлених статтею 152 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь. Територіальне управління є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 на всій території України з 12 березня 2020 року встановлено карантин, а Верховною Радою України 13.04.2020 прийнято Закон України №553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - 3акон №55З-IX), який опубліковано в газеті «Голос України» від 17.04.2О20 № 68 (7325) та набрав чинності 18.04.2020. Відповідно до частин першої та третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-IX) установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Таким чином, нарахована заробітна плата, грошове забезпечення обмежується максимальним розміром 47230,00 грн. на місяць. За твердженням відповідача, виплата суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення за період з 01.04.2020 по 17.04.2020 здійснювалася у повному обсязі за фактично відпрацьовані у місяці робочі дні/години, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат) відповідного працівника та без обмежень, встановлених Законом № 553-ІХ. Отже, Територіальне управління як розпорядник коштів нижчого рівня не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ). Відповідач також зазначає, що у розумінні рішень Конституційного Суду України, обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю захисту національної економіки, а, отже, відповідає критеріям пропорційності, є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України. Ураховуючи, що в спірний період тривав карантин, встановлений Кабінетом Міністрів Україні, відповідач не допустив протиправних дій, діяв на підставі та в межах, передбачений Конституцією України, Бюджетним кодексом України та законами України. Крім цього, відповідач зазначає, що відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ. Частиною другою статті 152 Конституції України, частиною першою статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України", передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Однак, Конституційний Суд України у рішенні від 28.08.2020р. № 10-р/2020 не визначив будь-яких особливостей застосування чи виконання свого рішення аніж наступний: положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, (пункт 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020). При цьому, за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення. Отже, дія частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" втратила чинність відповідно 28.08.2020р., у зв`язку з чим у період з 18.04.2020 до 28.08.2020 положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-ІХ) були чинними і на підставі них судом здійснювалось нарахування, та виплата Позивачу суддівської винагороди. За таких обставин, рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 на спірні правовідносини з 18.04.2020 до 28.08.2020 не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до прийняття такого рішення. Таким чином, Територіальне управління в період з 18.04.2020 року по 08.07.2020 рік здійснювало нарахування та виплату суддівської винагороди відповідно до норм чинного законодавства. Враховуючи наведене у відзиві, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

27.10.2020 року позивач подала відповідь на відзив, відповідно до якої на задоволенні позовних вимог наполягала з підстав викладених у позові, щодо заміни неналежного відповідача ГУ ДКС України в Херсонській області на належного ДКС України, заперечувала, зазначила, що для належного та об`єктивного розгляду справи необхідним залучити ДКС України в якості співвідповідача по справі.

Ухвалою від 28.10.2020 року в задоволені клопотання відповідача-2 про заміну неналежного відповідача на належного відмовлено, в той же час до участі у справі залучено Державну казначейську службу України в якості відповідача - 3 по справі.

05.11.2020 року від відповідача-3 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним, шляхом списання суми 168952,34 грн. з відповідного рахунку Головного управління Державної Казначейської служби України в Херсонській області заперечував, з підстав викладених у відзиві.

12.11.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-1 відповідно до якого проти обставин викладених у відзиві заперечувала, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати у строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (ч.7 ст.262 КАС України).

Згідно з ч.2 ст.262 КАС України, якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

Статтею 258 КАС України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що справа підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, судом встановлено наступне, що ОСОБА_1 у період з листопада 1999 року по серпень 2016 року працювала на посаді судді Комсомольського районного суду міста Херсона, про що свідчить записи трудової книжки та не заперечувалось відповідачем у відзиві.

Указом Президента України від 22.08.2016 року № 342/2016 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Херсонського міського суду Херсонської області, 08.07.2020 року позивача звільнено у відставку.

Як вбачається з матеріалів справи, суддівська винагорода з 18.04.2020 по 08.07.2020 нараховувалась позивачу з урахуванням обмеження відповідно до ст.29 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», про що свідчить довідка Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області від 15.10.2020 року № 1407, не погодившись із чим, позивач звернулась до відповідача-1 із заявою від 02.09.2020 року про проведення перерахунку нарахованої та виплаченої судівської винагороди з квітня по липень 2020 року, нарахувати та виплатити суму недоплаченої суддівської винагороди з квітня по липень 2020 року.

Територіальне управління Державної судової адміністрації 09.09.2020 року надало відповідь № 1176/06 відповідно до якої вбачається, що підстав для перерахування позивачу виплаченої суддівської винагороди з квітня по липень 2020 року та виплату недоплаченої суддівської винагороди відсутні.

Вважаючи такі рішення та дії відповідачів протиправними позивачка звернулась за судовим захистом із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства, а саме: Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. на всій території України карантин.

Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено на всій території України згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 р. №392.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 р. №553-IX (далі за текстом - Закон №553-IX), чинним з 18.04.2020 р., Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 р. №294-IX (далі за текстом - Закон №294-IX) доповнено статтею 29, якою установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.2 ст.135 Закону №1402 суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

З огляду на ч. 3 ст. 135 Закону №1402 базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 135 Закону № 1402 до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.

З аналізу ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону № 1402 випливає, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини 5статті 48 Закону № 1402 забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

У рішенні від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 Конституційний Суд України вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону №2453 в редакції Закону №192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У Рішенні від 03.06.2013 № 3-рп/2013 у справі № 1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні від 04.12.2018 р. №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність. Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У рішенні від 11.03.2020 № 4-р/2020 у справі №1-304/2019 (7155/19) Конституційний Суд України висловив позицію, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Згідно з ч. 3 та ч. 4 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Таким чином, в силу приписів ч. 3 ст. 7 КАС України, до спірних правовідносин суд застосовує ч. 2 ст. 130 Конституції України, а тому розмір суддівської винагороди належить визначати відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII без застосування будь-яких обмежень, що не передбачені вказаним Законом, та не застосовує до спірних правовідносин ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», всупереч вимогам ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону №1402, а також правовій позиції Конституційного Суду України щодо незалежності суддів у вищезазначених рішеннях, законодавець створив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у даній справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії незалежності суддів. Однак необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.

При цьому відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду №7 від 29.05.2020 Верховний Суд звернувся до Конституційного Суду України із конституційним поданням щодо перевірки відповідності Конституції України (конституційності) підпунктів 5, 6, 7, 14 пункту 3, абзацу шостого пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», пунктів 10, 17 Порядку здійснення протиепідемічних заходів, пов`язаних із самоізоляцією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392; частин першої і третьої статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року №294-IX «Про Державний бюджет на 2020 рік»; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 13 квітня 2020 року №553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

За таких обставин, відсутня необхідність звернення суду першої інстанції за результатами розгляду даної справи до Верховного Суду з аналогічного питання на виконання вимог абз. 2 ч. 4 ст. 7 КАС України.

З огляду, що рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення, зокрема, частин 1, 3 ст.29 Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-IX, зі змінами; і ці положення втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, протиправні дії відповідача обмежуються датою 28.08.2020 року, а тому і обов`язок нарахувати та виплатити не донараховану суддівську винагороду, яка відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області від 15.10.2020 року № 1407 становить 168430,96 грн., позивачу слід покласти на відповідача за період з 18.04.2020 року по 08.07.2020 року, у зв`язку із чим підлягає скасуванню рішення територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області № 1176/06 від 09.09.2020 року, як протиправне.

Також, в прохальній частині позову, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним, шляхом списання суми 168952,34 грн. з відповідного рахунку Головного управління Державної Казначейської служби України в Херсонській області.

Суд, зазначає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, що саме Головним управлінням Державної Казначейської служби України в Херсонській області або Державною казначейською службою України позивачу завдано шкоду, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають .

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Судові витрати позивачем понесені не були, а тому розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Херсонській області (, 73000 м.Херсон, вул. Перекопська, 5), Головного управління Державної казначейської служби України у Херсонській області (код ЖЛРПОУ 37959517, 73003, м.Херсон, вул. Старообрядницька, 21), Державної казначейської служби України (код ЖДРПОУ 37567646, 01601, м.Київ, вул. Бастіонна, 6) про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування шкоди - задовольнити.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області (, 73000 м.Херсон, вул. Перекопська, 5) щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 08.07. 2020 із застосуванням обмеження нарахування у сумі 47320,00 грн.

Визнати протиправним та скасувати рішення територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області № 1176/06 від 09.09.2020 року.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області (, 73000 м.Херсон, вул. Перекопська, 5) провести нарахування та виплату ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 08.07.2020 та виплатити недоотриману частину суддівської винагороди у розмірі 168952 (сто шістдесят вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят дві грн.), 34 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Д.К. Василяка

кат. 106020000