Справа № 804/19245/14
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2020-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
при секретарі: Мартіросян Г.А.,
представника відповідача 1, відповідача 2 : Афанасенко К.В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ
1. У провадженні Дніпропетровською окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, в якій позивач просить суд:
- скасувати наказ Генерального прокурора України № 1439к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою ( АДРЕСА_1 ) з посади заступника прокурора Дніпропетровської області;
- поновити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) на посаді заступника прокурора Дніпропетровської області;
2. Ухвалою судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Власенко Д.О. від 21.11.2014 року було відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи призначено на 15.12.2014 року.
3. 15.12.2014 року розгляд справи відкладено на 12.01.2015 року.
4. 23.12.2014 року Генеральною прокуратурою України подані письмові заперечення на позовну заяву.
5. 12.01.2015 року розгляд справи призначено на 26.01.2015 року.
6. 26.01.2015 року витребувано додаткові докази по справі. Зупинено провадження у справі до надання Генеральною прокуратурою України витребуваного доказу.
7. 05.03.2015 року поновлено провадження у справі. Справу призначено до розгляду на 06.04.2015 року.
9. Розпорядженням керівника апарату №2358д від 30.08.2018 року призначено повторний автоматичний розподіл справи: у зв`язку із відрахуванням судді ОСОБА_2 зі штату суду, відповідно до наказу № 713-к.
10. Відповідно до Протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями справу призначено судді Ількову В.В.
12. У серпні 2020 року позивачем було подано клопотання про поновлення провадження у справі.
14. 14.09.2020 року по справі оголошено перерву до 06.10.2020 року.
15. 22.09.2020 року Офісом Генерального прокурора надані письмові пояснення по справі.
18. 05.10.2020 року представником позивача долучені додаткові докази по справі.
19. 05.10.2020 року Дніпропетровською обласною прокуратурою надано відзив на позовну заяву позивача.
21. 06.10.2020 року по справі оголошено перерву до 16.10.2020 року.
22. 16.10.2020 року до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява.
23. В уточненій позовній заяві від 16.10.2020 року позивач просить суд:
- скасувати наказ Генерального прокурора України №1439к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) з посади заступника прокурора Дніпропетровської області;
- поновити ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) на посаді заступника прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури;
24. Ухвалою суду від 16.10.2020 року прийнято уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача 1: Офісу Генерального прокурора, відповідача 2: Дніпропетровської обласної прокуратури про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії.
26. 03.11.2020 року Дніпропетровська обласна прокуратура подали письмовий відзив на уточнену позовну заяву позивача.
27. 04.11.2020 року до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява.
28. В уточненій позовній заяві від 04.11.2020 року позивач просить суд:
- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23.10.2014 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі.
29. Ухвалою суду від 04.11.2020 року прийнято уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача 1: Офісу Генерального прокурора, відповідача 2: Дніпропетровської обласної прокуратури про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії від 04.11.2020 року.
30. 04.11.2020 року у справі оголошено перерву у підготовчому засіданні, наступне підготовче засідання призначено на 12.11.2020 року.
31. 12.11.2020 року розгляд справи відкладено на 02.12.2020 року.
33. 02.12.2020 року у судовому засіданні представник відповідача 1,2 підтримала обрані правові позиції.
34. Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю наказу про звільнення позивача, ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури.
35. Позивач вважає незаконним застосування до нього заборони, передбаченої ст.ст.1,3 Закону України Про очищення влади та його звільнення, у зв`язку з обійманням позивачем у період з 05.01.2005 року по 23.10.2014 року посади заступника прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури, посилаючись на положення Конституції України та висновки Конституційного Суду України, відображені в рішеннях №5-рп/2005 від 22.09.2005 року, №19-рп/2010 від 09.09.2010 року, №5-рп/2002 від 20.03.2002 року, №20-рп/2004 від 01.12.2004 року, №4-рп/2007 від 18.06.2007 року.
36. Стверджує, що спірне рішення відповідача 1 прийнято не в умовах воєнного чи надзвичайного стану та у зв`язку з його прийняттям було протиправно допущено обмеження його права на працю та доступу до державної служби.
37. Звільнення позивача із посади заступника прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури на підставі Закону України Про очищення влади, на його думку, є порушенням вимог Конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні.
38. З огляду на незаконне звільнення, позивач зазначає, що його необхідно поновити на займаній ним перед звільненням посаді та присудити на його користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
39. Крім того, позивач зауважив, що з метою захисту його прав на повагу до честі та гідності, враховуючи внесення стосовно позивача відомостей до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України Про очищення влади на підставі протиправного рішення відповідача, слід зобов`язати останнього проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України Про очищення влади.
ІІІ. ДОВОДИ ОФІСУ ГЕНЕРАЛЬНОГО ПРОКУРОРА
40. Відповідач 1 просив відмовити у задоволенні позовних вимог, в обґрунтування своєї позиції зазначив, про такі обставини.
41. З набранням чинності 16.10.2014 року Законом України Про очищення влади розпочато процедуру люстрації.
42. Норми Закону України Про очищення влади є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами у визначений Законом строк.
43. Також відповідач наголосив, що Законом не встановлено застережень чи виключень стосовно заборони звільнення осіб, які підпадають під критерії, передбачені ч. 1 ст. 3 Закону, на виконання вимог п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону.
44. При цьому, відповідач вказує, що для вирішення питання про звільнення таких осіб на підставі п. 7-2 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ Законом не передбачено обов`язку встановлення будь-яких обставин чи фактів стосовно таких осіб, у тому числі належності до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.
45. Окрім цього відповідач 1, зазначив, що чинним законодавством не передбачено відкликання з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону.
ІV. ДОВОДИ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ ПРОКУРАТУРИ
46. Прокуратура Дніпропетровської області проти позову заперечили, зазначивши, що при виданні спірного наказу прокуратура Дніпропетровської області діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України з використанням повноваження з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, пропорційно та своєчасно.
47. Відповідач 2 вважає безпідставними доводи позивача щодо відсутності у нормативно-правових актах терміну територіальний (регіональний) орган прокуратури та доводи про те, що люстрація є видом юридичної відповідальності, в той час, як відповідачем проігноровано принцип індивідуального підходу при притягненні позивача до юридичної відповідальності, чим порушено ст. ст. 61, 62 Конституції України.
48. Вказали, що на цей час положення Закону України Про очищення влади неконституційними не визнано, у зв`язку з чим адміністративний суд може здійснювати перевірку спірного наказу лише за критеріями, передбаченими ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
V. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
49. Дослідивши матеріали справи, встановлено, що з 05.01.2005 року ОСОБА_1 обіймав посаду заступника прокурора Дніпропетровської області, згідно наказу Генерального прокурора України від 05.001.2005 року.
50. 16 жовтня 2014 року набув чинності Закон України Про очищення влади.
51. 20.10.2014 року позивачем подано до Генеральної прокуратури України заяву, в якій ОСОБА_1 повідомив про відсутність щодо нього заборони, визначеної ч. 3 або ч. 4 ст. 1 Закону України Про очищення влади та надав згоду на проходження перевірки.
52. Наказом Генеральної прокуратури України №1439к від 23.10.2014 року позивача було звільнено з посади заступника прокурора Дніпропетровської області, у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.
53. Не погодившись із наказом про звільнення, позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із цим позовом, за захистом своїх порушених прав.
54. Вирішуючи спір по суті та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
VІ. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
55. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
56. Відповідно до статті 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
57. Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначено Законом України «Про очищення влади».
58. Законом України «Про очищення влади» (далі - Закон) передбачені підстави та порядок проведення процедури люстрації щодо посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування.
59. Частиною першою статті 1 Закону визначено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
60. Згідно з частиною третьою статті 1 Закону протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
61. Відповідно до частини четвертої особи, зазначені у частинах третій, п`ятій-сьомій статті 3 цього Закону, не можуть обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), протягом п`яти років з дня набрання чинності відповідним рішенням суду.
62. Пунктами сьомим та восьмим частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» відповідно передбачено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймали посаду (посади): - керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату), зокрема, Генеральної прокуратури України; - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.
63. Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, що діяла до 15.12.2017 року, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
64. Пунктом 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України, який субсидіарно застосовується до правовідносин, що врегульовують проходження публічної служби, підставою для припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади».
65. Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.
VІІ. ОЦІНКА СУДУ
66. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що починаючи з січня 2005 року позивач обіймав посаду заступника прокурора Дніпропетровської області, згідно наказу Генерального прокурора України від 05.001.2005 року.
67. 16 жовтня 2014 року набув чинності Закон України Про очищення влади.
68. 20.10.2014 року позивачем подано до Генеральної прокуратури України заяву, в якій ОСОБА_1 повідомив про відсутність щодо нього заборони, визначеної ч. 3 або ч. 4 ст. 1 Закону України Про очищення влади та надав згоду на проходження перевірки.
69. Проте, у довідці про результати вивчення особової справи щодо застосування заборони, визначених Законом України Про очищення влади, підписаної 20.10.2014 року, визначено, що за результатами вивчення особової справи ОСОБА_1 , встановлено, що позивач у період 25.02.2010 року по 14.09.2011 року обіймав посаду заступника Київської області та з 15.09.2011 року по 22.02.2014 року посаду заступника прокурора Дніпропетровської області, сукупно більше одного року (3 роки та 11 місяців), тобто посади, віднесені до п.8 ч.1 ст. 3 Закону до категорії керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України.
70. Отже, позивач у період з 25.02.2010 року по 22.02.2014 року обіймав посаду заступника Київської області та з 15.09.2011 року по 22.02.2014 року посаду заступника прокурора Дніпропетровської області, сукупно більше одного року (3 роки та 11 місяців), тобто посаду, яку визначена пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади», що підтверджується матеріалами його особової справи.
71. Посада, яку обіймав позивач, у вказаний вище період, охоплювалась переліком посад, визначених статті 3 Закону, що також не заперечується учасниками справи.
72. Оскільки, позивач станом на час звільнення, займав адміністративні посади в органах прокуратури, то повноваження, щодо прийняття рішення про його звільнення, відповідно до статті 9 Закону України «Про прокуратуру» (на період дії спірних правовідносин), належали Генеральному прокурору України, який відповідно і прийняв оскаржуваний наказ від 23.10.2014 року №1439к про звільнення позивача із органів прокуратури.
73. Суд, з огляду на визначену в оскаржуваному наказі підставу звільнення позивача, зауважує, що ОСОБА_1 було звільнено з посади, на підставі норм Закону України «Про очищення влади» лише, по суті, у силу факту зайняття суб`єктом перевірки вказаної вище посади.
74. Щодо вимог позивача про скасування наказу Генерального прокурора України №1439к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Дніпропетровської області, слід зазначити про таке.
75. Україна є демократичною, правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України; відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 1, стаття 3, частина друга статті 6, частини перша, друга статті 8 Конституції України).
76. Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
77. Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 1, частини перша, друга, четверта, шоста, сьома статті 43 Конституції України).
78. Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац третій підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 29.01.2008 № 2-рп/2008).
79. Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.
80. Згідно з частиною другою статті 1 Закону, очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальності відповідальності та гарантування права на захист.
81. Отже, частиною першою та другою статті 1 Закону визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну «очищення влади», виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.
82. При цьому частиною другою статті 61 Конституції України визначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
83. Відповідно до положень статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях
84. Водночас, згідно статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені свободи, передбачені статтями 24, 25, 27-29, 40, 47, 51, 52, 55-63 Конституції України.
85. Відповідно до частини другої статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
86. Отже, з викладених норм Конституції України видно, що одним із принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме, у разі введення воєнного або надзвичайного стану.
87. За приписами статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, людина, її права і свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
88. Відповідно до пункту 12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи №1096 (1996) люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку. Відповідно до п. 8 вказаних принципів, дискваліфікація може стосуватися лише тих осіб, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або серйозно допомагали в їх вчиненні. Відтак, вказаний конституційний принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню також і при здійсненні очищення влади (люстрації).
89. Також, суд враховую, що 17 жовтня 2019 року Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі "Полях та інші проти України", заявниками у якій були колишні працівники органів прокуратури України, яких звільнено на підставі норм Закону України «Про очищення влади», та визнав порушення пункту 1 статті 6 та статті 8 Конвенції щодо всіх заявників.
90. Окрім цього, Європейський суд з прав людини неодноразово розглядав питання щодо здійснення люстраційних процедур та сформував відповідну практику з цих питань.
91. Виходячи з усталеної практики ЄСПЛ особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню.
92. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Любох проти Польщі»).
93. У проміжному Висновку від 16.12.2014 року №788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України «Про очищення влади» (Закону «Про люстрацію») Венеціанська комісія констатувала, крім іншого, що «Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це» (пункт 62).
94. Аналогічний висновок Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: «Особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій" (підпункт "h" пункту 20 розділу 3 Висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії від 13.10.2009 року №524/2009).
95. Отже, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.
96. Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що в контексті обставин даної конкретної справи люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.
98. Заходи за Законом про люстрацію були ширшими, ніж аналогічні заходи в інших країнах, які стосувалися лише людей, які активно працювали на колишню комуністичну владу.
99. Ключовим у позиції Суду у рішенні по справі «Полях та інші проти України» є § 156, де Суд зазначив, що у цій справі поведінка заявників, щодо якої до них застосовано заходи відповідно до Закону України «Про очищення влади», не була класифікована як «кримінальна» в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах.
100. Отже, в судовому порядку, не було доведено, що втручання у відношенні будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві і Суд у §324 цього рішення визнав порушення ст.8 Конвенції щодо всіх заявників.
101. Таким чином, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України «Про очищення влади» до осіб, які у період з 25.02.2010 року по 22.02.2014 року перебували на окремих посадах державної служби без встановлення причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів Президента ОСОБА_4 , суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.
102. У контексті викладеного, слід зазначити, що у межах цієї справи відсутні відомості та докази, які б відповідали вимогам ст.ст. 73-76 КАС України, та у встановленому порядку підтверджували факт того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність застосування до позивача процедур, передбачених Законом України «Про очищення влади», а відповідно й про неправомірність прийняття оскаржуваного наказу від 23.10.2014 року №1439к.
103. При цьому, станом на час перебування позивача на посаді, у силу зайняття якої його звільнено з цієї посади, не існувало законів, які б визначали правопорушенням роботу на цій посаді, а відтак, за приписами положень статті 58 Конституції України, позивач не міг бути притягнутий до відповідальності лише на підставі факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем.
104. Тобто, у цьому випадку, прокуратурою не доведено дотримання, у зв`язку з прийняттям оскаржуваного наказу, основоположних принципів очищення влади, визначених Законом України «Про очищення влади», що відповідно зумовлює висновок суду про недоведеність прокуратурою правомірності прийняття наказу про звільнення позивача із займаної посади, із зазначених у ньому підстав, що є достатньою підставою для визнання його протиправним та скасування.
105. Водночас, надаючи оцінку доводам учасників справи, що мають значення для правильного вирішення цієї адміністративної справи, Суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29). Наведена позиція Європейського суду з прав людини також застосовується і Верховним Судом, зокрема, в постанові від 28.08.2018 року у справі №802/2236/17-а.
106. Одночасно, слід зауважити висновки, зроблені Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006 року), в якому в продовження таких висновків зазначено, що необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
107. Крім того, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
108. Таким чином, з урахуванням наведеного вище, слід дійти висновку, що оскаржуваний позивачем наказ Генерального прокурора України №1439к від 23.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 із посади заступника прокурора Дніпропетровської області є таким, що прийнятий з порушенням норм закону та відповідно підлягає скасуванню.
109. Вирішуючи питання поновлення позивача на посаді, суд зазначає про таке.
110. Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України - у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
111. За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод засіб юридичного захисту має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору.
112. Згідно матеріалів справи, позивача звільнено 23.10.2014 року, і цей день є останнім днем роботи позивача, отже позивач підлягає поновленню в органах прокуратури саме з 24.10.2014 року.
113. Відповідно до наказу Генерального прокурора від 03.09.2020 року за №410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» юридичну особу «Прокуратуру Дніпропетровської області», без зміни ідентифікаційного коду, перейменовано у «Дніпропетровську обласну прокуратуру».
114. Отже, враховуючи встановлення необґрунтованості оскаржуваного наказу про звільнення позивача належним способом поновлення його порушеного права є поновлення позивача на займаній ним посаді в органах прокуратури.
115. Між тим, зважаючи на те, що відбулась лише зміна власної назви відповідача-2 з «Прокуратура Дніпропетровської області» на «Дніпропетровська обласна прокуратура» без зміни ідентифікаційного коду, суд приходить до висновку, що позивач підлягає поновленню у Дніпропетровській обласній прокуратурі, оскільки у розумінні норм законодавства України реорганізація установи не відбувалась. Під реорганізацією розуміється процес злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення, наслідком чого є зміна ідентифікаційного коду юридичної особи.
116. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 2 цього Закону України «Про державну службу», рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.
117. Оскільки в ході судового розгляду справи представником відповідача 2 підтверджено факт відсутності у Дніпропетровській обласній прокуратурі, посади, яку позивач займав до 24.10.2014 року, суд вважає, за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді заступника прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури з 24.10.2014 року.
119. Дії Міністерства юстиції України, щодо внесення прізвища Позивача до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" за умови невиконання усіх законних процедур відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення з огляду на твердження позивача та позиції наведеного рішення Європейською комісією «За демократію через право» (Венеційська комісія) CDL-AD (2012)028 призводять до негативних наслідків для репутації позивача та неможливості реалізації ним конституційного права на працю.
121. Щодо стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
122. Відповідно до ч. 2 статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
124. Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
125. Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
126. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
127. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
128. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку №100).
129. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.
131. Середньоденний заробіток позивача становив 823,33 гривень.
132. Час вимушеного прогулу, починаючи з дня, наступного після звільнення складає (з 24.10.2014 року по 02.12.2020 року) 1528 календарних днів.
133. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає до стягнення на користь позивача з відповідача 2, Дніпропетровської обласної прокуратури, складає 1 258 048,24 грн. (823,33 грн. х 1528 днів).
134. Позивач просить стягнути з відповідача - Офісу Генерального прокурора середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Тобто, вимушений прогул починається з 24.10.2014 року, отже, кількість робочих днів у період вимушеного прогулу починаючи з вказаної дати і по день ухвалення рішення - 02.12.2020 року становить 1528 днів.
135. За таких обставин, слід дійти висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме: з 24.10.2014 року по 02.12.2020 року, становить: 1 258 048,24 гривень, які підлягають стягненню з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 .
136. Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
137. Зважаючи на вказану норму, суд вважає, що рішення в частині стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягає негайному виконанню.
VІІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
138. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
139. Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
140. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.
141. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.
142. Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
143. Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
144. Зокрема Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
145. Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини, у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
146. Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
147. Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
148. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
149. Згідно положень ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.
150. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що відповідачами не було доведено правомірності та законності прийнятих рішень, що послугували подальшому звільненню позивача із органів прокуратури.
152. Щодо розподілу судових витрат слід зазначити про таке.
153. Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
154. З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачами судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.
155. На підставі зазначеного, керуючись статтями 205, 244, 245, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ВИРІШИВ:
156. Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача 1: Офісу Генерального прокурора, відповідача 2: Дніпропетровської обласної прокуратури про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
157. Скасувати наказ Генерального прокурора України №1439к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Дніпропетровської області.
158. Поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді заступника прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури з 24.10.2014 року.
159. Стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 року по 02.12.2020 року у розмірі 1 258 048,24 грн., з вирахуванням розміру обов`язкових платежів.
161. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
162. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.
163. Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код ОКПП НОМЕР_1 ).
166. Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
167. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.
168. Повний текст рішення складено 07.12.2020 року.

Суддя В.В Ільков