Справа № 360/2962/20
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року справа №360/2962/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Гайдара А.В., Ястребової Л.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі №360/2962/20 (головуючий І інстанції Захарова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

1) визнати неправомірними дії МВС України щодо відмови у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому з 01.11.2019 другої групи інвалідності, що настала у нього внаслідок травми, отриманої під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку;

2) зобов`язати ГУ МВС України в Луганській області в особі ліквідаційної комісії невідкладно надіслати до МВС України документи, зазначені у пунктах 6 та 7 Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції затвердженого Постановою КМУ від 21.10.2015 № 9850 та відповідний висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги позивачу;

3) зобов`язати МВС України прийняти у місячний строк рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги та надіслати його разом із документами до ГУ МВС України в Луганській області в особі ліквідаційної комісії для видання наказу про виплату йому такої допомоги;

4) зобов`язати ГУ МВС України в Луганській області в особі ліквідаційної комісії здійснити позивачу виплату одноразової грошової допомоги відповідно до дати прийняття МВС України рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС України.

В обґрунтування позову зазначив, що позивач з 2014 є пенсіонером МВС України.

22.10.2019 позивачу видана довідка до акта огляду МСЕК про встановлення 2 групи інвалідності: причина інвалідності - травма голови у 1999 році, пов`язана з виконанням службових обов`язків, та довідка про результати визнання з цієї дати у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у розмірі 70%.

Зазначені довідки є законною підставою для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у разі інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції відповідно до постанови КМУ №850 від 21.10.2015 року.

Вважає, що Департамент протиправно повернув ці документи ліквідаційній комісії у зв`язку з їх невідповідністю пунктам 4 та 8 Порядку.

У листі ліквідаційної комісії від 12.05.2020 позивачу не були повідомлені фактичні підстави щодо повернення матеріалів з Департаменту до ліквідаційної комісії, тому позивач звернувся до Голови ліквідаційної комісії для отримання інформації щодо підстав відмови йому у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.

Згідно відповіді позивач після отримання 2 групи інвалідності перевищив передбачений Порядком дворічний термін звернення за одноразовою грошовою допомогою, а також повинен надати ліквідаційній комісії додаткові документи.

Такі висновки є безпідставними та неправомірними, оскільки 2 група інвалідності позивачу встановлена 01.11.2019 року, а документи про виплату одноразової грошової допомоги позивач подав у лютому 2020 року.

Отже, позивач не порушив дворічний термін звернення за одноразовою грошовою допомогою після отримання 2 групи інвалідності.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин висновки Верховного Суду у справі №240/10153/19, оскільки в цій справі йшлося про одноразову грошову допомогу пенсіонера-військовослужбовця, між тим позивач не відноситься до військовослужбовців, тому на нього не поширюються норми п.4 ст.16-3 Закону №2011.

До спірних правовідносин повинні застосовуватися норми закону «Про міліцію» , якими не встановлено обмежень щодо виплати одноразової допомоги, які передбачені п.4 Порядку №850. Вказана норма не позбавляє позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності.

Вичерпний перелік випадків, коли може бути відмовлено в призначенні грошової допомоги, визначено п.14 Порядку №850, які в даному спорі відсутні.

Аналогічна правова позиція неодноразово викладена в певних постановах Верховного Суду.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, до суду не з`явилися, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

15.04.2014 наказом ГУ МВС України в Луганській області № 32 по о/с згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено з органів МВС у запас збройних сил за п.64 «б» (через хворобу) підполковника міліції ОСОБА_1 (арк. спр. 20).

Відповідно до свідоцтва про хворобу № 32, виданого 02.04.2014 Військово-лікарською комісією ГУ МВС України в Луганській області, ОСОБА_1 , 1973 р.н., підполковник міліції, начальник відділу управління ГУ МВС України у Луганській області, отримав захворювання, пов`язане з виконанням службових обов`язків (арк. спр. 7).

Висновками акту про нещасний випадок №70 від 15.12.2010 та акту розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 15.12.2010, підтверджується настання нещасного випадку з ОСОБА_1 у період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, у боротьбі із злочинністю (арк. спр. 8-11).

Виписка з акту огляду Медико-соціальної експертної комісії від 30.10.2014 до довідки серії 10 АВВ №613164 свідчить, що позивачу з 30.10.2014 встановлено ІIІ групу інвалідності, причина інвалідності: травма голови у 1999 році, пов`язана з виконанням службових обов`язків (арк. спр. 15).

Згідно виписки з акту огляду Медико-соціальної експертної комісії від 15.10.2019 №142531, позивачу з 01.11.2019 встановлено ІI групу інвалідності, причина інвалідності: травма голови у 1999 році, пов`язана з виконанням службових обов`язків; висновок про умови та характер праці: життєдіяльність значно обмежена (арк. спр. 6).

У довідці про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках Медико-соціальної експертної комісії від 22.10.2019 серії 12 ААА № 005777 зазначено, що позивач має ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: повторно по страховці 70% по свідоцтву про хворобу № 32 від 02.04.2014 згідно постанови КМУ №850 від 21.05.2015, первинно у 2014 році (30%), причина втрати професійної працездатності: травма голови у 1999 році, пов`язана з виконанням службових обов`язків (арк. спр. 5).

21.02.2020 позивач звернувся до ЛК ГУ МВС України в Луганській області із заявою та усіма необхідними документами про призначення і виплату йому одноразової грошової допомоги, у зв`язку з тим, що він отримав ІІ групу інвалідності від хвороби, пов`язаної з виконанням службових обов`язків (арк. спр. 4), в якій зазначив, що одноразову грошову допомогу отримав 29.01.2015 у розмірі 62208,00 грн (ІІІ група інвалідності).

Згідно з довідкою ЛК ГУ МВС України у Луганській області від 17.03.2020 № 255/111/22-2020 ОСОБА_1 була нарахована та виплачена одноразова грошова допомога при визначенні ІІІ групи інвалідності, що настала внаслідок травми, отриманої при виконанні службових обов`язків, забезпечення їх проведення, в розмірі 62208,00 грн. згідно платіжного доручення від 29.01.2015 №90 (арк. спр. 38).

17.03.2020 ЛК ГУ МВС України у Луганській області скерувало матеріали за заявою ОСОБА_1 до МВС України (арк. спр. 39).

05.05.2020 ДФОП МВС України повернуто документи позивача до ЛК ГУ МВС України у Луганській області в зв`зку з тим, що Сектором Держнагляду за охороною праці МВС України витребувано матеріали розслідування нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 , для перевірки та прийняття рішення.

Крім того, за результатами опрацювання листа ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Луганській області та наданих документів виявлено їх невідповідність вимогам пунктів 4,8 Порядку. Недотримання ОВС вимог окремих пунктів Порядку при підготовці матеріалів для прийняття рішення щодо призначення одноразової грошової допомоги унеможливлює прийняття рішення за цими матеріалами згідно з Порядком (арк.спр.40).

Листом від 12.05.2020 ЛК ГУ МВС України в Луганській області повідомляє позивача про повернення документів з МВС України, витребування матеріалів розслідування нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 , для перевірки та прийняття рішення, та виявлення невідповідності наданих документів вимогам пунктів 4,8 Порядку. У зв`язку із чим зазначено про повернення документів на доопрацювання (арк. спр. 41).

22.07.2020 позивач звернувся до ЛК ГУ МВС України в Луганській області з заявою, в якій, зазначивши про отримання відповіді від 12.05.2020, просив надати рішення щодо відповідності висновку комісії відносно нещасного випадку та копію відповіді МВС щодо підстав відмови повернення матеріалів про призначення та виплати одноразової грошової допомоги (арк. спр. 22).

Листом від 27.07.2020 позивача було повідомлено, що 12.05.2020 на його адресу скеровано відповідь, що за результатами опрацювання пакету документів виявлено їх невідповідність вимогам пунктів 4 та 8 Порядку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 та запропоновано їх доопрацювання. (арк. спр. 33)

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що оскільки між первинним встановленням групи інвалідності та повторним встановленням позивачу групи інвалідності пройшло понад два роки, тому відсутні підстави для призначенні одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

Оцінка суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції Українив органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII.

До набрання чинності вказаним Законом порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами статті 23 Закону України «Про міліцію» № 565-XII (далі - Закон №565-XII) та Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850.

Відповідно до статті 23 Закону № 565-XII у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання вимог зазначеної статті, постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок № 850).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії (пункт 2 Порядку № 850).

Порядком № 850 визначено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 Порядку № 850, висновок щодо виплати грошової допомоги. Міністерство внутрішніх справ України в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 Порядку № 850 документів приймає рішення про призначення або, у випадках передбачених пунктом 14 Порядку № 850, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 850 якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Згідно з пунктом 5 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII (набрав чинності 07 листопада 2015 року) визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Разом з тим, за змістом пункту 15 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Закону України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 580-VIII.

Таким чином, за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", відповідно до Порядку № 850, який діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію", виходячи з положень якого обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено у цій справі на МВС України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 30 січня 2018 року у справі № 822/1579/17, від 13 лютого 2018 року у справах № 808/1866/16 та № 806/845/16, від 18 жовтня у справі № 369/13187/17, від 27 березня 2020 року у справі № 804/3064/17, від 30 березня 2020 року у справі № 711/493/17, від 15 квітня 2020 року у справі №806/3247/18.

З огляду на наведене, Законом України «Про міліцію» не встановлено обмежень щодо виплати одноразової грошової допомоги, які передбачені пунктом 4 Порядку № 850. Вказана норма Порядку № 850 не позбавляє позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності. Так само цей пункт Порядку не містить жодних застережень щодо неможливості проведення виплати грошової допомоги у разі встановлення особі після спливу дворічного терміну іншої групи інвалідності чи більшого відсотку втрати працездатності.

Відтак, вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні грошової допомоги, визначено у пункті 14 Порядку № 850, і підстави, з якої виходив відповідач, відмовляючи у призначенні одноразової грошової допомоги, вказана норма не містить.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 808/1866/16, від 01 серпня 2018 року у справі № 750/5060/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 369/13187/17, від 28 березня 2019 року у справі № 296/10138/16-а, від 24 жовтня 2019 року у справі №817/713/16 та від 13 лютого 2020 року у справі № 822/1136/17.

За таких обставин, відповідач ліквідаційна комісія ГУ МВС України у Луганській області не виконав свого обов`язку та не склав висновок на призначення одноразової грошової допомоги за результатами розгляду заяви позивача разом з поданими документами, тобто допустив протиправну бездіяльність щодо належного розгляду заяви позивача та прийняття рішення за заявою позивача про призначення одноразової грошової допомоги.

Щодо зобов`язання МВС України прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги та надіслання його разом із документами до ГУ МВС України в Луганській області в особі ліквідаційної комісії для видання наказу про виплату позивачу такої допомоги, а також зобов`язання ГУ МВС України в Луганській області в особі ліквідаційної комісії здійснити позивачу виплату одноразової грошової допомоги, - суд вважає ці вимоги передчасним, оскільки зазначеним подіям передує стадія складання та надіслання ліквідаційною комісією ГУ МВС України в Луганській області до МВС України висновку на призначення одноразової грошової допомоги за результатами розгляду заяви позивача.

Аналіз положень пунктів 7, 8 Порядку № 850 свідчить, що у МВС України виникає обов`язок прийняти рішення про призначення або відмову в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги лише після надходження до нього всиновку на призначення одноразової грошової допомоги за результатами розгляду заяви та відповідних документів позивача.

Проте такий висновок відповідачем ліквідаційною комісією ГУ МВС України в Луганській області не складався та до МСВ України не надсилався, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і у справі Стреч проти Сполучного Королівства («Stretch v. the United Kingdom,» № 44277/98, п. 37).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності". Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany», № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02, п. 74).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; п. 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; п. 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Ruiz Torija v. Spain», № 18390/91; п. 29).

Крім того, у пункті 80 рішення у справі «Перес проти Франції» («Perez v. France», № 47287/99) ЄСПЛ зазначив, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд включає право сторін, що беруть участь у справі, представляти будь-які зауваження, які вони вважають доречними до їхньої справи. Оскільки метою Конвенції є забезпечення не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав фактичних і ефективних («Artico v. Italy», № 6694/74, п 33), це право можна вважати ефективним тільки в тому випадку, якщо зауваження були дійсно «заслухані», тобто належним чином враховані судом, який розглядає справу. Отже, дія статті 6 Конвенції полягає в тому, щоб, серед іншого, зобов`язати суд провести належний розгляд зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами у справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належності до справи («Van de Hurk v. Netherlands» № 16034/90, п. 59).

Також у пункті 71 рішення у справі «Пелекі проти Греції» («Peleki v. Greece», № 69291/12) ЄСПЛ нагадав, що внутрішнє рішення суду може бути визначене як «довільне» з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене міркувань або якщо це міркування ґрунтується на явній помилці факту чи закону, допущеної національним судом, що призводить до «заперечення справедливості» («Moreira Ferreira v. Portugal» (no 2), № 19867/12, п. 85). З цього також випливає, що зобов`язання судових органів мотивувати свої рішення передбачає, що сторона судового розгляду може очікувати конкретної та чіткої відповіді на аргументи, що є визначальними для результату судового провадження.

Частинами першою та другою статті 245 КАС України визначено, що при вирішенні справи по суті, суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно частини четвертої статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у спірних відносинах, суд виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, а практичне застосування ефективного механізму захисту для адміністративного суду є обов`язковим, оскільки протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Луганській області повторно розглянути заяву позивача щодо призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ "Про міліцію" та Порядком №850, як особі з інвалідністю ІІ групи з 01 листопада 2019 року, інвалідність якого настала внаслідок травми, отриманої під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та скласти висновок на призначення одноразової грошової допомоги, який направити до МВС України.

В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пунктів 1,4 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що обумовлює часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Суд також зауважує про неможливість застосування до правовідносин цієї справи висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 15.07.2020 року у справі №240/10153/19, оскільки вони стосуються інших правовідносин, які визначаються Законом №2011 та №1774, а не Законом №565.

На підставі статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 139, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі №360/2962/20 задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі №360/2962/20 скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги та прийняття рішення відповідно до Порядку №850, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року.

Зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ "Про міліцію" та Порядком №850, як особі з інвалідністю ІІ групи з 01 листопада 2019 року, інвалідність якого настала внаслідок травми, отриманої під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та скласти висновок на призначення одноразової грошової допомоги, який направити до Міністерства внутрішніх справ України.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 07 грудня 2020 року.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 07 грудня 2020 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Л.В. Ястребова