Справа № 240/471/20
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

07 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 240/471/20

адміністративне провадження № К/9901/31875/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білак М.В.,

суддів: Губської О.А., Жука А.В.,

перевіривши касаційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі №240/471/20 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з позовом в якому просила визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати їй при її звільненні грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки та зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити на її користь грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної основної відпустки у розмірі 77 628,32 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати ОСОБА_1 при її звільненні грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки. Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити позивачці грошову компенсацію за 112 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.

У поданій касаційній скарзі відповідач з посиланням на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 30 вересня 2016 року №1402-VIII гарантовано право особи на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

8 лютого 2020 набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII (далі - Закон № 1700-VII) займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень та матеріалів касаційної скарги позивачка працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання ОСОБА_2 за строковим трудовим договором на постійній основі з 8 грудня 2014 року по 29 серпня 2019 рік.

У зв`язку з достроковим припиненням повноважень Верховної Ради України VIII скликання, 29 серпня 2019 року її було звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання ОСОБА_2 згідно з розпорядженням першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 27 серпня 2019 року.

Отже, вона не є особою, яка займає відповідальне чи особливо відповідальне становище в розумінні Закону № 1700-VII.

Спірні правовідносини виникли щодо не проведення розрахунку з позивачем після звільнення з публічної служби, а саме невиплаті грошової компенсації за всі дні невикористаної щорічної основної відпустки, а відтак ця справа належить до справ незначної складності.

Житомирський окружний адміністративний суд відніс зазначену справу до категорії справ незначної складності та розглянув її за правилами спрощеного позовного провадження, отже ухвалені у цій справі судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.

Крім того, суди попередніх інстанцій при прийнятті рішень керувались правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №757/9144/16-ц, у якій зокрема зазначено, що помічник-консультант народного депутата України перебуває у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради, а не з народним депутатом.

Отже, видатки з виплати грошових компенсацій має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України, при цьому відсутність бюджетних асигнувань не звільняє відповідача від виплати позивачу гарантованих законом компенсацій при звільненні.

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Отже, зміст вказаних норм та проведений аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої й апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у розглядуваному випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Апарату Верховної Ради України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі №240/471/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіМ.В. Білак О.А. Губська А.В. Жук