Справа № 280/4084/20
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року Справа № 280/4084/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання: Стовбур А.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м.Запоріжжя, пр.Соборний, буд.166; )

про визнання протиправним та скасування рішення, податкової вимоги,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі відповідач, ГУ ДПС у Запорізькій області), в якій позивач просить суд:

1) скасувати рішення начальника Бердянського управління Головного управління ДПС у Запорізькій області №62 від 03.03.2020 про опис майна у податкову заставу;

2) скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) в сумі 16 987,72 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що не погоджується з визначеною контролюючим органом недоїмкою з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі також єдиний соціальний внесок, єдиний внесок, ЄСВ), вважає винесену вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20.05.2019 №Ф-40768-51 протиправною та такою, що підлягає скасуванню. Зазначає, що був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 24.12.2004 за місцем проживання у місті Луганськ. Весною 2014 року був змушений переїхати з міста Луганська до міста Бердянська, перед виїздом звернувся до Ленінської ОДПІ м.Луганська із заявою про зупинення підприємницької діяльності, але через окупацію відповіді не отримав. Прибувши до міста Бердянську, позивач отримав Довідку внутрішньо переміщеної особи, працював на різних роботах, при цьому вважав, що не є підприємцем і його виключено з державної реєстрації та реєстрації як ФОП у податковій. У січні 2017 року, маючи намір знову зайнятись підприємницькою діяльністю, позивач звернувся до державного реєстратора та податкового органу, де йому повідомили, що за ним обліковується податковий борг, оскільки підприємницька діяльність не припинена, у зв`язку з чим 09.02.2017 позивач звернувся із заявою про припинення підприємницької діяльності. Зазначає, що не здійснює підприємницьку діяльність з 2014 року, а тому вважає нарахування єдиного внеску безпідставним. Також посилається на пункт 9-3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI), відповідно до якого тимчасово на період дії особливого правового режиму, визначеного Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», зупиняється застосування до платників єдиного внеску із місцезнаходженням (місцем проживання) на тимчасово окупованій території України норм статей 25 і 26 цього Закону, у зв`язку з чим вважає, що нарахування податковим органом єдиного внеску у сумі 16987,72 грн. не ґрунтується на нормах законодавства України, чинного на час здійснення цього нарахування. Крім того вказує, що існуюча заборгованість з єдиного внеску послугувала підставою для прийняття рішення про опис майна позивача у податкову заставу, однак податковим органом не було вчинено дій по визначенню балансової вартості належного позивачу майна, що на думку позивача свідчить про відсутність правової підстави для виникнення права податкової застави. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 24.06.2020 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 27.07.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 18.08.2020.

Ухвалою суду від 18.08.2020 відкладено підготовче засідання на 07.10.2020.

Відповідач не погодився із заявленими позовними вимогами, 19.08.2020 подав відзив на позовну заяву (вх.№38335), у якому зазначає, що позивач перебував на податковому обліку як фізична особа-підприємець з 24.12.2004 по 09.02.2017, при цьому на податковий облік в ГУ ДПС у Запорізькій області (м.Бердянськ) позивач був взятий 30.01.2017 у зв`язку зі зміною місця проживання шляхом переведення з ДПІ в Ленінському районі м.Луганська. У період з 01.01.2012 по 01.10.2016 позивач перебував на спрощеній системі оподаткування. Станом на 30.04.2019 в інтегрованій картці платника податків ФОП ОСОБА_1 обліковувалась недоїмка в сумі 16 987,72 грн за період 2 квартал 2013 року 3 квартал 2016 року. Крім того, вважає, що положення пункту 9-3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №2464-VI не поширюються на спірні правовідносини, оскільки податкова вимога складена контролюючим органом, який розташований не на тимчасово окупованій території України. Також вказує, що рішення про опис майна у податкову заставу прийнято у зв`язку із тим, що станом на 03.03.2020 за позивачем обліковувався податковий борг з єдиного податку 7 400,57 грн, який позивачем не сплачений. Просить в задоволення позову відмовити.

08.09.2020 представник позивача адвокат Венецький С.В. (ордер на надання правової допомоги серія ЗП №75082 від 05.09.2020) подав відповідь на відзив (вх.№41438), у якій додатково до раніше викладених аргументів зазначив, що позивач у грудні 2013 року подавав звітність з єдиного внеску до ОДПІ м.Луганська, де був зареєстрований як ФОП, але жодних повідомлень про заборгованість по сплаті єдиного внеску за 2013 рік позивач не отримував, а тому підстави нарахування є незрозумілими. Крім того звертає увагу, що згідно наданих відповідачем пояснень недоїмка виникла за період 2013-2016 роки коли позивач перебував на обліку в контролюючому органі на тимчасово окупованій території, а тому на нього розповсюджується дія пункту 9-3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №2464-VI. Також зазначає, що податковий борг з єдиного податку за 2013 рік повинен бути списаний як безнадійний відповідно до підпункту 101.2.3 пункту 101.2 статті 101 Податкового кодексу України.

10.09.2020 до суду надійшов «відгук на відзив на позову наяву» (вх.№42069), поданий представником позивача адвокатом Амельченко М.Д. (ордер на надання правничої (правової) допомоги серія АР №1022964 від 07.09.2020), в якому зазначено, що є підстави вбачати порушення строку обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску, який мав бути зроблений в кінці календарного місяця (кварталу) у разі існування недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску. Проте контролюючим органом вимога про сплату боргу (недоїмки) на адресу позивача не направлялась тривалий час, а заборгованість зі сплати єдиного внеску за цей час значно зростала. Вказане свідчить про порушення податковим органом процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки). Вважає, що бездіяльність з боку контролюючого органу щодо невинесення протягом тривалого часу після внесення змін в законодавство вимоги про сплату боргу (недоїмки) поклала на скаржника надмірний тягар зі сплати єдиного внеску. Крім того зазначає, що у фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування та не отримує дохід (не здійснює підприємницьку діяльність) не виникає обов`язку сплачувати внесок у мінімальному розмірі. Також вважає, що управління мало право нараховувати внесок на підставі акту перевірки, звітності, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок. Просить позов задовольнити, розгляд справи здійснювати за відсутності позивача та його представника.

Ухвалою суду від 28.09.2020 задоволено клопотання представників сторін про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в Бердянському міськрайонному суді Запорізької області.

Ухвалою суду від 07.10.2020 продовжено підготовче провадження у справі на 30 днів, відкладено підготовче засідання на 28.10.2020 у зв`язку із зобов`язанням відповідача надати докази на підтвердження підстав виникнення недоїмки з єдиного внеску.

19.10.2020 відповідачем подано заперечення (вх.№49610), у яких додатково до раніше висловлених аргументів зазначено про правомірність нарахування податкового боргу з єдиного податку та відсутність підстав для його списання як безнадійного. Крім того відповідач посилається на положення Порядку застосування податкової застави контролюючими органами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 16.06.2017 №586, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 липня 2017 р. за №859/30727, відповідно до яких опис майна може бути проведено за інформацією, документами та матеріалами державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій усіх форм власності та їх посадових осіб, які забезпечують ведення відповідних державних реєстрів (кадастрів).

Ухвалою суду від 28.10.2020 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті на 19.11.2020.

У судове засідання учасники справи не прибули про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином.

Суд вирішив за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності позивача та його представника з урахуванням подання заяви про розгляд справи без їх участі, що узгоджується з положеннями частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Представник відповідача 13.11.2020 подав клопотання, в якому просив відкласти судове засідання у зв`язку з перебуванням представника відповідача у відпустці та призначити розгляд справи на інший день.

Суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого представником відповідача клопотання, оскільки по-перше, до клопотання не надано доказів на підтвердження обставин, наведених в його обґрунтування. По-друге, з матеріалів справи судом встановлено, що 05.11.2020 представник відповідача звертався до суду із клопотанням про забезпечення участі у судовому засідання 19.11.2020 представників відповідача Білової Т.О. або Левченко Ю.І. в режимі відеоконференції, яке було судом задоволено. При цьому, у клопотанні від 13.11.2020 про відкладення розгляду справи не обґрунтовано неможливість участі у судовому засіданні іншого представника.

Враховуючи положення частини 9 статті 205 КАС України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

На підставі наявних матеріалів судом встановлено, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрована як фізична особа-підприємець 24.12.2004, номер запису: 0003069, перебувала на обліку в Бердянській об`єднаній Державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області (правонаступником якої є ГУ ДПС у Запорізькій області), підприємницька діяльність припинена 09.02.2017 за власним рішенням, номер запису 5021836 (а.с.6-7).

До матеріалів справи надано інформацію з ІАС «Податковий блок», відповідно до якої позивач став на облік в Бердянській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області з 30.01.2017 у зв`язку зі зміною місцезнаходження, пов`язаною зі зміною адміністративного району, відомості про ДПІ за попереднім місцем обліку: 1236 - Головне управління ДПС у Луганській області, Лисичанське управління, ДПІ у м.Лисичанську (Ленінський район м.Луганська) (а.с.128-130).

За відкритими даними Реєстру платників єдиного податку позивач був платником єдиного податку 2 групи у період з 01.01.2012, виключений з реєстру 01.10.2016 (а.с.151).

20.05.2019 Головне управління ДФС у Запорізькій області (правонаступником якого є ГУ ДПС у Запорізькій області) сформувало та направило на податкову адресу позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-40768-51, відповідно до якої станом на 30.04.2019 загальна сума боргу платника єдиного внеску становить 16 987,72 грн., у тому числі недоїмка 16 647,72 грн., штрафи 340,00 грн, пеня 0,00 грн (а.с.8 звор. бік).

За результатами ініційованої позивачем процедури адміністративного оскарження, рішенням Державної податкової служби України від 14.05.2020 №16085/6/99-00-08-06-01-06 скарга ФОП ОСОБА_1 на вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-40768-51 від 20.05.2019 залишена без розгляду (а.с.57).

Крім того, начальником Бердянського управління ГУ ДПС у Запорізькій області прийнято рішення №62 від 03.03.2020 про опис майна позивача у податкову заставу (а.с.9).

На підставі рішення №62 від 03.03.2020 про опис майна у податкову заставу, 03.03.2020 відповідачем складено Акт №7_51 опису майна, відповідно до якого описано у податкову заставу будинок житловий з надвірними господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна 39 (а.с.10).

Вважаючи протиправною вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-40768-51 від 20.05.2019 та рішення №62 від 03.03.2020 про опис майна у податкову заставу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Щодо вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що станом на 30.04.2019 в інтегрованій картці платника податків ФОП ОСОБА_1 обліковувалась недоїмка зі сплати єдиного внеску в сумі 16 987,72 грн, а саме:

- за 2013 рік ( по строку 20.01.2014 року) - 3474,40 грн.;

- за 2014 рік (по строкам сплати 22.04.2014, 21.07.2014, 20.10.2014, 20.01.2015) - 5071,80 грн., або 1267,95 грн. за кожний квартал мінімальна заробітна плата з січня 2014 року 1218 х 34,7% = 422,65 грн. в місяць;

- за 2015 рік (по строкам сплати 20.04.2015, 21.07.2015, 19.10.2015, 19.01.2016) -5293,88 грн., або мінімальна заробітна плата з січня по серпень 2015 року 1218 грн. х 34,7% = 422,65 грн. в місяць, та мінімальна заробітна плата з вересня по грудень 2015 року 1378 грн. х 34,7% = 478,17 грн.;

- за 2016 рік (по строкам сплати 19.04.2016, 19.07.2016, 19.10.2016) - 2807,64 грн., або мінімальна заробітна плата з січня по травень 2016 року 1378 грн. х 22% = 303,16 грн., з червня по вересень 2016 року 1450 грн. х 22% = 319,00 грн.;

- по терміну 16.08.2013 була нарахована штрафна санкція у розмірі 340 грн.

Суд зазначає, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон №2464-VI.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Як зазначено у частині 4 статті 4 Закону №2464-VI, особи, зазначені в пунктах 4 та 5-1 частини 1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, крім іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; допускати посадових осіб органу доходів і зборів до проведення перевірки правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується 3) для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу.

Згідно з частиною 11 статті 8 Закону №2464-VI в редакції єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року № 909-VIII (набув чинності з 01.01.2016) положення статті 8 Закону №2464-VI були викладені в новій редакції, зокрема, відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI визначено, що мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Частинами 2 та 3 Закону №2464-VI передбачено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Абзацом 3 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI визначено, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа у місяці, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи (абзац 5 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI).

Таким чином, фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, є платниками єдиного внеску, у зв`язку із чим мають обов`язок щоквартально нараховувати єдиний внесок із суми, що визначається такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску та не менше за розмір мінімального страхового внеску; сплачувати єдиний внесок до 20 числа у місяці, що настає за відповідним кварталом; подавати звітність за календарний рік. При цьому обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Суд звертає увагу, що відповідно до правового регулювання, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (2 квартал 2013 року 3 квартал 2016 року), обчислення єдиного внеску фізичною особою-підприємцем відбувалось виключно при нарахуванні ним доходу від провадження підприємницької діяльності. При цьому безальтернативний обов`язок фізичної особи-підприємця регулярно сплачувати єдиний внесок з дати державної реєстрації підприємницької діяльності до дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності, у тому числі і в разі неотримання доходу, за будь яких умов, у розмірі не менше розміру мінімального страхового внеску на місяць, був встановлений лише з 01.01.2017 у зв`язку з подальшими змінами до Закону №2464-VI, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII.

Крім того необхідно зазначити, що відповідно до умов, визначених частиною 3 Закону №2464-VI, контролюючий орган не був наділений правом самостійно нараховувати суми єдиного внеску для фізичної особи-підприємця, оскільки обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів могло здійснюватися виключно на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

За умови відсутності доказів того, що у період виникнення недоїмки (2 квартал 2013 року 3 квартал 2016 року) позивач здійснював підприємницьку діяльність, подавав відповідну звітність із задекларованими показниками, а також того, що контролюючим органом проводились будь-які перевірки позивача, досліджувались бухгалтерські та інші документи щодо отриманих позивачем доходів у вказаний період, виносились рішення про застосування штрафних санкцій, суд дійшов висновку про безпідставність самостійного визначення відповідачем належних до сплати сум єдиного внеску за даний період.

При цьому суд звертає увагу на помилковість посилань відповідача на норми Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України №449 від 25.04.2015, оскільки даний нормативно-правовий акт прийнятий та набув чинності пізніше у часі, ніж виникла недоїмка, про яку стверджує контролюючий орган.

Крім того, відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не надав до суду жодних доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовується недоїмка, і про які зазначено у відзиві на позовну заяву, зокрема, не надано доказів подання позивачем звітності із визначенням належного до сплати єдиного внеску який не був сплачений, не надано доказів того, що приймалось будь-яке рішення про застосування до позивача штрафних санкцій у розмірі 340 грн., не надано доказів визначення недоїмки у передбаченому законом порядку, адже надані до матеріалів справи копії інтегрованої картки платника єдиного внеску містять лише інформацію «Сальдо на початок року» станом на 31.12.2016, 31.12.2017, 31.12.2018, 31.12.2019 без відображення підстав для нарахування недоїмки та періодів її виникнення.

Вищенаведене у сукупності свідчить про те, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо доведення правомірності визначення позивачу недоїмки з єдиного внеску за період 2 квартал 2013 року 3 квартал 2016 року відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-40768-51 від 20.05.2019.

Разом з тим безпідставними є посилання позивача на пункт 9-3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №2464-VI, з огляду на таке.

Відповідно пункту 9-3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №2464-VI тимчасово на період дії особливого правового режиму, визначеного Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», зупиняється застосування до платників єдиного внеску із місцезнаходженням (місцем проживання) на тимчасово окупованій території України норм статей 25 і 26 цього Закону.

Податкова інформація про суми недоїмки платників єдиного внеску, визначених абзацом першим цього пункту, зберігається та опрацьовується в інформаційних базах контролюючих органів в окремому (позабалансовому) порядку.

Статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається:

1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;

2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (частина 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач у період з 20 лютого 2014 року проживав на території Автономної Республіки Крим або міста Севастополя, отже положення пункту 9-3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №2464-VI на нього не розповсюджуються.

Крім того, безпідставним є і твердження позивача про те, що він призупинив підприємницьку діяльність у 2014 році, оскільки такі твердження не доведені належними та допустимими доказами.

Однак зазначене не впливає на загальний висновок суду щодо протиправності визначення позивачу недоїмки з єдиного внеску за період 2 квартал 2013 року 3 квартал 2016 року, у зв`язку із чим оскаржувана вимога є протиправною та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині належить задовольнити.

Щодо рішення про опис майна у податкову заставу.

Позовні вимоги в частини визнання протиправним та скасування рішення начальника Бердянського управління Головного управління ДПС у Запорізькій області №62 від 03.03.2020 про опис майна у податкову заставу обґрунтовані тим, що існуюча заборгованість з єдиного внеску послугувала підставою для прийняття рішення про опис майна позивача у податкову заставу, однак податковим органом не було вчинено дій по визначенню балансової вартості належного позивачу майна, що на думку позивача свідчить про відсутність правової підстави для виникнення права податкової застави.

Під час розгляду даної справи із заяв по суті справи судом з`ясовано, що твердження позивача про підстави винесення рішення №62 від 03.03.2020 про опис майна у податкову заставу є помилковими, оскільки таке рішення не пов`язано із визначенням недоїмки з єдиного внеску, а винесено у зв`язку із наявністю у позивача податкового боргу з єдиного податку за період квітень 2014 року вересень 2016 року в сумі 7 400,57 грн.

При цьому з відповіді на відзив від 08.09.2020 вбачається, що позивач обізнаний про наявний податковий борг з єдиного податку, про необхідність сплати якого позивач повідомлявся податковою вимогою від 28.02.2017 №664-71 (сторінка 2 відповіді на відзив, а.с.77).

Разом з тим, суд звертає увагу, що правомірність визначення позивачу податкового боргу з єдиного податку на суму 7 400,57 грн не охоплюються предметом спору у даній справі, оскільки відповідних аргументів в позові не наведено, позовних вимог не заявлено, правом на подання заяви про зміну підстав або предмету позову до закінчення підготовчого провадження у справі позивач не скористався.

Крім того, згідно підпункту 14.1.155 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом.

Пунктами 88.1, 88.2 статті 88 Податкового кодексу України передбачено, що з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.

Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.

За приписами пункту 89.1 статті 89 Податкового кодексу України право податкової застави виникає: у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку; у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

Згідно з пунктом 89.2 вказаної статті, з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.

В свою чергу за змістом пункту 89.3 статті 89 Податкового кодексу України майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису майна у податкову заставу, який здійснюється на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу.

З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що право податкової застави виникає в силу закону та не потребує письмового оформлення, опис майна проводиться на підставі рішення контролюючого органу.

Отже прийняття контролюючим органом рішення про опис майна у податкову заставу є одним з етапів реалізації права податкової застави, яке виникає у зв`язку із наявністю у платника податків податкового боргу.

Необхідно зазначити, що наведені позивачем аргументи щодо не визначення балансової вартості належного позивачу майна не можуть бути підставою для визнання протиправним саме рішення про опис майна у податкову заставу, оскільки відповідно до пункту 89.3 статті 89 Податкового кодексу України майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису, а не рішенням про опис майна у податкову заставу.

При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.08.2020 у справі №808/2726/16, акт опису майна лише фіксує певний перелік майна та не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій. Складання акту опису, по суті полягає у викладенні/відображенні на паперовому носії певної інформації, що є фактично технічним процесом створення документа та завершальною стадією виконання організаційно-технічних дій по завершенню створення документу. Таким чином, Верховний Суд вважає, що акт опису майна не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України, оскільки він лише фіксує відповідні обставини, на підставі зазначеного акту не створюються відповідні правовідносини та не порушуються права позивача. Отже, такий акт як і дії по його складенню не підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства та оскарження такого акту не підпадає під судову юрисдикцію взагалі.

Таким чином, на підставі аргументів, наведених позивачем, з урахуванням заявлених позовних вимог, судом не встановлено підстав для визнання протиправним рішення №62 від 03.03.2020 про опис майна у податкову заставу, отже такі позовні вимоги є необґрунтованими, у зв`язку з чим в задоволенні позову в цій частині належить відмовити.

При цьому суд звертає увагу, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження поданими до матеріалів справи письмовими доказами, є частково обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду позивачем понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1 681,60 грн.

Таким чином, понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області в сумі 840,80 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 9, 77, 139, 143, 243-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-40768-51 від 20 травня 2019 року, винесену Головним управлінням ДФС у Запорізькій області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - Головне управління ДПС у Запорізькій області, місцезнаходження: 69107, м.Запоріжжя, пр.Соборний, буд.166; .

Повне судове рішення складено 03 грудня 2020 року.

Суддя М.О. Семененко