Справа № 400/5321/20
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 р. № 400/5321/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ з особливостями, передбаченими статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до відповідача:Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), вул. Робоча, 1, м. Миколаїв, 54030
про:визнання протиправною, такою що не підлягає виконанню, та скасування постанови від 13.11.2020 ВП № 51918781,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, що містив вимоги:

визнати протиправною, такою, що не підлягає виконанню, і скасувати постанову головного державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щербатюка А.І. від 13.11.2020 у виконавчому провадженні № 51918781 «про стягнення виконавчого збору», якою з ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір в розмірі 84 360,28 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказав, що на час відкриття зазначеного виконавчого провадження (12.08.2016) діяв Закон України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження» (надалі Закон № 606), який втратив чинність з набранням чинності 05.10.2016 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (надалі Закон № 1404). Згідно з частиною другою статті 27 Закону № 27 № 1404 (у редакції, чинній до 28.08.2018), виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

З 28.08.2018 набрав чинності Закон України від 03.07.2018 № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту прав дитини на належне утримання» (надалі Закон № 2475), яким були внесені зміни, зокрема, до частини другої статті 27 Закону № 1404. Відповідно до цих змін, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

З посиланням на висновки Верховного Суду, позивач вказав, що змінами (Закон № 2475) було погіршено становище боржника, що суперечить статті 58 Конституції України.

Крім того, позивач зазначив, що із загальної суми стягнення (843 715,45 грн.) за період з серпня 2016 року по листопад 2019 року (повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою) в результаті виконання було стягнуто лише 112,40 грн. в погашення заборгованості та 11,26 грн. виконавчого збору. Отже, при стягненні виконавчого збору на підставі частини третьої статті 40 Закону № 1404 без реального стягнення суми боргу з боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або для стягнення виконавчого збору без реального виконання рішення суду.

У відзиві на позовну заяву Заводський відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), надалі Відділ або відповідач, вимоги адміністративного позову заперечив, зазначив, що державний виконавець діяв на підставі норм Закону № 1404. Відповідач, на підтвердження своєї позиції, також послався на висновки Верховного Суду.

02.12.2020 позивач подав додаткові пояснення, в яких зазначив, що у постанові, на яку послався відповідач, Верховний Суд висловився щодо правовідносин, які не є подібними тим, що розглядаються у цій справі. Також позивач вказав, що пріоритет у застосуванні має постанова Верховного Суду, що була прийнята пізніше, - 11.11.2020.

На підставі частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу у письмовому провадженні.

Як встановлено судом, 12.08.2016 (в період дії Закону № 606) державний виконавець Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Тищенко О.В. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження № 51918781 з виконання виконавчого листа, що був виданий 04.12.2015 Заводським районним судом м. Миколаєва у справі № 2/487/765/16, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінанс Транс Груп» 843 715,45 грн.

У постанові був встановлений строк для самостійного виконання рішення і для надання державному виконавцю документального підтвердження виконання не пізніше 19.08.2016, а також зазначені наслідки невиконання початок примусового виконання рішення із стягненням 84 371,54 грн. виконавчого збору.

Згідно з чинною до 05.10.2016 редакцією частини статті 28 Закону № 606, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

14.09.2016, в зв`язку з невиконанням рішення ОСОБА_1 у встановлений державним виконавцем строк, державний виконавець винесла постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 84 371,54 грн.

Таким чином, законом, що діяв під час відкриття виконавчого провадження, передбачалось стягнення виконавчого збору, виходячи з суми, що підлягає стягненню, та незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання. Єдиною умовою для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, було невиконання рішення боржником у строк, встановлений для самостійного виконання.

Пунктом 1 частини першої статті 47 Закону № 606 було передбачено повернення за письмовою заявою стягувача виконавчого документа, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалось або здійснено частково.

При цьому, частиною шостою статті 28 Закону № 606 було встановлено, що у разі завершення виконавчого провадження з підстави, передбаченої, зокрема пунктом 1 частини першої статті 47 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Оскільки повернення виконавчого документа в період дії норм Закону № 606 не відбулось, виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору від 14.09.2016 не було відкрито.

05.10.2016 набрав чинності Закон № 1404.

Згідно з чинною з 05.10.2016 до 28.08.2018 редакцією частини другої статті 27 Закону № 1404, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, при цьому пунктом 6 частини п`ятої цієї статті передбачено, що виконавчий збір не стягується згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до змін, що були внесені Законом № 2475 до статті 27 Закону № 1404, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

12.11.2020 заступник начальника Відділу виніс у виконавчому провадження № 51918781 постанову про повернення, на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404, виконавчого документа стягувачу. У цій постанові державний виконавець вказав, що в ході здійснення виконавчого провадження частково стягнуто заборгованість в розмірі 112,40 грн. та виконавчий збір в розмірі 11,26 грн.

Отже, повернення виконавчого документа стягувачу відбулось не в період між 05.10.2016 до 28.08.2018, коли діяла норма про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута.

З 05.10.2016 є чинною норма, встановлена частиною третьою статті 40 Закону № 1404, згідно з якою у разі повернення виконавчого документа стягувачу, зокрема, за його письмовою заявою (пункт 1 частини першої статті 37 цього Закону), якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

13.11.2020 заступник начальника Відділу виніс у виконавчому провадженні № 51918781 постанову про стягнення з ОСОБА_1 , на підставі статей 3, 27, 40 Закону № 1404, виконавчого збору у розмірі 84 360,28 грн. (різниця між 84 371,54 грн. і 11,26 грн.), надалі Постанова.

Як вказано вище, доводи позивача про протиправність Постанови ґрунтуються на тому, що відповідач мав застосувати норми статті 27 Закону № 1404 в редакції, що була чинною до 28.08.2018, оскільки у процесі виконання судового рішення становище боржника (позивача) було погіршено. У такому випадку, з урахуванням того, що виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що була фактично стягнута (11,26 грн.) вже був стягнутий, у Відділу не було би підстав для винесення постанови про стягнення виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина третя статті 40 Закону № 1404 встановлює обов`язок державного виконавця, в зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу, винести постанову про стягнення виконавчого збору, якщо він не був стягнутий.

І статтею 28 Закону № 606, що була чинною на момент відкриття виконавчого провадження та визначення розміру виконавчого збору, і частиною другою статті 27 Закону № 1404, що була чинною станом на 13.11.2020, передбачено, що виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Таким чином, Постанова була винесена на підставі норм, що діяли станом на 13.11.2020.

Частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду, на які посилається позивач, викладені правові позиції, сформовані щодо правовідносин між сторонами за фактичних обставин справи, які є відмінними від обставин справи, що розглядається, а саме:

- від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18 - відкриття виконавчого провадження і повернення виконавчого документа стягувачу відбулись в період дії Закону № 1404 до змін;

- від 28.04.2020 у справі № 520/11908/19: відкриття виконавчого провадження відбулось 21.08.2018 (Закон № 1404 до змін), повернення виконавчого документа стягувачу 31.08.2018 (Закон № 1404 після змін);

- від 14.05.2020 у справі № 640/685/19: відкриття виконавчого провадження відбулось 12.01.2018 (Закон № 1404 до змін), повернення виконавчого документа стягувачу 28.09.2019 (Закон № 1404 після змін);

- від 15.10.2020 у справі № 280/5959/19: відкриття виконавчого провадження відбулось 17.11.2017 (Закон № 1404 до змін), повернення виконавчого документа стягувачу 20.06.2019 (Закон № 1404 після змін);

- від 28.10.2020 у справі № 400/878/20: відкриття виконавчого провадження відбулось 06.02.2017 (Закон № 1404 до змін), повернення виконавчого документа стягувачу 28.01.2020 (Закон № 1404 після змін);

- від 11.11.2010 у справі № 814/2315/17: відкриття виконавчого провадження відбулось 08.10.2003 (Закон № 606), закінчення 03.11.2017 (Закон № 1404 до змін).

Обставини у цій справі є іншими, оскільки у цьому випадку відкриття провадження відбулось 12.08.2016 (Закон № 606), повернення виконавчого документа відбулось 12.11.2020 (Закон № 1404 після змін), тому ці постанови є незастосовними до спірних правовідносин.

Також позивач посилається на постанови Верховного Суду від 29.07.2020 у справі № 1340/5050/18 та від 12.08.2020 у справі № 1340/5053/18, в яких вказано, що відкриття виконавчих проваджень відбулось 04.03.2015 та 06.02.2015 відповідно (Закон № 606), повернення виконавчого документа стягувачу 28.08.2018 (Закон № 1404 після змін).

Верховний Суд у цих постановах зазначив: «… з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості, база обрахунку виконавчого зору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дій в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Отже, положення статті 27 Закону № 1404-VIII в редакції, що була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VIII в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню. Таким чином, з урахуванням того, що внесені Законом України від 3 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VIII погіршили становище боржника … а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі … 85439,00 гривень і, відповідно, відкриття виконавчого провадження з виконання такого рішення Органу ДВС …».

В той же час, у вказаній Відділом у відзиві постанові від 28.10.2010 у справі 640/21075/19 Верховний Суд дійшов висновку, що у разі відкриття виконавчого провадження 19.01.2015, тобто під час дії статті 28 Закону № 606 (якою було передбачено стягнення виконавчого збору, виходячи з суми, що підлягає стягненню), та повернення виконавчого документа стягувачу 21.05.2019, тобто під час дії статті 27 Закону № 1404 після змін (якою також передбачено стягнення виконавчого збору, виходячи з суми, що підлягає стягненню), постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, є законною.

Оскільки висновки Верховного Суду не є однозначними, з огляду на те, що постанову, на яку послався відповідач, було прийнято пізніше, суд врахував висновки, що містяться у постанові від 28.10.2020 у справі № 640/21075/19, якою були залишені без змін рішення судів першої та апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову до відділу державної виконавчої служби.

Суд відхилив як хибні доводи позивача про те, що Постанова створила умови для стягнення з нього подвійної суми виконавчого збору.

По-перше, як вказано вище, виконавчий збір за постановою від 14.09.2016 не може бути стягнутий в силу пункту 6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404.

По-друге, згідно з частиною шостою статті 27 Закону № 1404, у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання. Відповідно, повторне стягнення суми 11,26 грн. (виконавчий збір, що був стягнутий у виконавчому провадженні № 51918781) нормами Закону № 1404 не передбачено.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Судові витрати (сплачена позивачем сума судового збору), відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241 - 246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) в задоволенні адміністративного позову до Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (вул. Робоча, 1, м. Миколаїв, 54030, ідентифікаційний код за ) .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Птичкіна