Справа № 320/6352/20
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2020-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2020 року м. Київ № 320/6352/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доЦентрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській (відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та Київській області від 30 квітня 2020 року про відмову в задоволенні заяви про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС в м. Києві та Київській області прийняти рішення по поданій 21.03.2019 року до Іванківського РВ ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області заяві, разом із доданими документами, громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про оформлення набуття громадянства України на підставі ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України», та оформити довідку про реєстрацію громадянином України.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем безпідставно відмовлено позивачу в оформленні набуття громадянства України через відсутність доведення заявником територіальної ознаки, зазначивши, що твердження відповідача про відсутність кровного споріднення між батьком позивача та його неповнорідною сестрою, як на підставу у відмові в оформленні набуття громадянства, є перевищенням ним повноважень, яким він наділений.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних в останнього повноважень, з урахуванням того, що під спорідненістю розуміється кровний зв`язок осіб, що ґрунтується на походженні однієї особи від іншої. На переконання відповідача, позивач підміняє поняття, адже зазначені родинні відносини не мають юридичного наслідку для подальшого набуття громадянства Моголі ОСОБА_2 за територіальним походженням.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Доха Держави Катар, звернувся 21.03.2019 до Іванківського РВ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України», оскільки його сестра ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

До матеріалів справи про оформлення набуття громадянства України згідно Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, були подані наступні документи: заява про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (форма 8, затверджена Наказом МВС України від 16 серпня 2012 року № 715); зобов`язання про припинення іноземного громадянства (форма 10, затверджена Наказом МВС України від 16 серпня 2012 року № 715); нотаріально засвідчена копія з перекладом на українську мову паспортного документа громадянина Ісламської Республіки Іран НОМЕР_1 , виданий 30.04.2016, дійсний до 01.05.2021, місце видачі - відділ поліції з питань імміграції та паспортів; нотаріально засвідчена копія з перекладом на українську мову свідоцтва про народження № 764/1989, видане 25.02.2019 Державою Катар; копія повторного свідоцтва про народження громадянки ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 , виданого 19.03.2019 Ковпаківським районним у місті Суми відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Сумській області; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (номер витягу 9 від 19.03.2019).

Вказані матеріали були прийняті працівником Іванківського РВ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області відповідно до пункту 93 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року (зі змінами, внесеними Указами Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006, від 19 серпня 2010 року №826, від 01 лютого 2012 року № 46 та від 30 травня 2012 року № 367, від 29 березня 2016 року № 120/2016) , де передбачено, що відділ міграційної служби в районі, до якого подано документи щодо оформлення набуття громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України. Подані заявником належно оформлені документи не пізніше як у двотижневий строк з дня їх надходження надсилаються до управління в області.

Рішенням ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області від 16.10.2019 у задоволенні клопотання громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» відмовлено. Заявник скористався правом на оскарження даного рішення в судовому порядку.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20.11.2019 у справі № 320/4323/19 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального Управління ДМС у м. Києві та Київській області від 16.10.2019 про відмову у задоволенні заяви про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 . Зобов`язано ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву від 21.03.2019 громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В подальшому, Центральним міжрегіональним управління ДМС України у м. Києві та Київській області прийнято рішення від 30.04.2020 про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття громадянства України гр. ОСОБА_4 .

Вважаючи таку відмову відповідача необґрунтованою, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Стаття 4 Конституції України передбачає, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-III (далі - Закону №2235).

Стаття 1 Закону №2235 надає визначення таких понять: громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; особа без громадянства - особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином; реєстрація громадянства України - внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи; проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

В свою чергу згідно зі статтею 2 Закону №2235 законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах:

1) єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України;

2) запобігання виникненню випадків безгромадянства;

3) неможливості позбавлення громадянина України громадянства України.

Конвенція про скорочення безгромадянства від 30.08.1961 року, до якої Україна приєдналася 11.01.2013 року, Європейська конвенція про громадянство від 06.11.1997, ратифікована Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про громадянство» від 20.09.2006 №163-V, до основних принципів внутрішнього регулювання відносять необхідність уникнення безгромадянства та неможливість безпідставного позбавлення громадянства жодної особи.

Стаття 3 Закону №2235 визначає, що громадянами України є, зокрема, особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Статтею 6 Закону №2235 визначено підстави набуття громадянства України, відповідно до якої громадянство України набувається:

1) за народженням;

2) за територіальним походженням;

3) внаслідок прийняття до громадянства;

4) внаслідок поновлення у громадянстві;

5) внаслідок усиновлення;

6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя;

7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки;

8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини;

9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства;

10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Аналізуючи положення статті 6 Закону України «Про громадянство України» суд зазначає, що даний Закон розмежовує поняття та підстави належності до громадянства України та набуття громадянства України.

Так, частиною першою статті 8 Закону №2235 визначено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Згідно з частиною сьомою статті 8 Закону №2235 датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Пунктом 4 частини першої статті 24 Закону №2235 визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, здійснює повноваження щодо прийняття рішень про оформлення набуття громадянства України особами з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 - 10 статті 6 цього Закону.

Так, пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360, визначено, що Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з пп.4 та 10 п.4 Положення ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає відповідно до законодавства рішення про встановлення належності до громадянства України, оформлення набуття громадянства України та їх скасування; здійснює оформлення і видачу громадянам України документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство, тимчасово затримує та вилучає такі документи у передбачених законодавством випадках.

Пунктом 7 Положення визначено, що ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Отже, особа має право набути громадянство за територіальним походженням, зокрема, у тому випадку, якщо хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і така особа є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Так, ОСОБА_5 є батьком дітей ОСОБА_1 (позивача), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказана обставина, на думку позивача, підтверджує його право на набуття громадянства України у зв`язку із тим, що ОСОБА_3 є сестрою заявника, яка народилася до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Проте, рішенням Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області від 30.04.2020 відмовлено у задоволенні клопотання про оформлення набуття громадянства України гр. ОСОБА_4 .

Вказана відмова вмотивована тим, що ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно з наданими до органу міграційної служби документами на момент народження її батьком був записаний ОСОБА_7 .

Позивач, громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьком записаний ОСОБА_5 .

Як зазначає відповідач, зміни до актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_3 здійснені ІНФОРМАЦІЯ_5 , тобто через 34 роки після її народження. Проте з таких змін не може випливати територіального походження, оскільки вказане прямо протирічить вищевказаній ознаці такого походження, а саме - родинні зв`язки між заявником та ОСОБА_8 мали виникнути у період до 24.08.1991 року.

Таким чином, на переконання відповідача, враховуючи те, що на момент свого народження ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 не був братом ОСОБА_9 , а остання на момент свого народження ІНФОРМАЦІЯ_3 не була дочкою ОСОБА_5 , то в даному випадку стосовно ОСОБА_3 відсутня ознака територіального походження, передбачена положеннями частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України».

Суд не погоджується з даними твердженнями відповідача, з огляду на наступне.

Згідно витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження свідчить про те, що батько ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , а 19.03.2019 внесені відомості про визнання батьківстві на підставі заяви № 12-15.14-32 від 19.03.2019 та змінено прізвище батька з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_5 »; ім`я з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 »; відомості про батька (по батькові) « ОСОБА_13 » на «інформація видалена».

Державна реєстрація актового запису проводилася відповідно до ст. 126 Сімейного Кодексу України від 10.01.2002 № 2947-ІІІ (далі - СК України).

Так, згідно частини другої статті 125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

У відповідності до статті 126 Сімейного кодексу України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Якщо заява про визнання себе батьком дитини подана неповнолітнім, орган державної реєстрації актів цивільного стану повідомляє батьків, опікуна, піклувальника неповнолітнього про запис його батьком дитини. У разі якщо повідомити батьків, опікуна, піклувальника неповнолітнього неможливо, орган державної реєстрації актів цивільного стану повинен повідомити орган опіки та піклування про запис неповнолітнього батьком дитини.

Якщо заява про визнання батьківства не може бути подана особисто, вона може бути подана через представника або надіслана поштою, за умови її нотаріального засвідчення. Повноваження представника мають бути нотаріально засвідчені.

Отже, у добровільному порядку батьківство може бути визнано за заявою жінки та чоловіка , які не перебувають у шлюбі між собою відповідно до частини першої статті 126 Сімейного кодексу України.

При цьому, Закон не обмежує подання такої заяви у строках і передбачає, що вона може бути подання к до так і після народження дитини до органів державної реєстрації актів цивільного стану.

Також, положеннями законодавства встановлено, що одним із субєктів у справах про визнання батьківства визначено і дитину, яка досягла повноліття.

В листі Міністерства юстиції України, адресованому відповідача зазначено, що за наслідками проведеної перевірки Північно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Суми) виявлено актовий запис № 2204 про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складений 18 жовтня 1984 року Ковпаківським районним у місті Суми відділом державної реєстрації актів цивільного стану (нині - Сумський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). При державній реєстрації народження вказаної дитини відомості про батька зазначені відповідно до частини першої статті 55 розділу V Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинної на момент реєстрації народження). Зазначена норма знайшла своє відображення у частині першій статті 135 Сімейного кодексу України.

У вищенаведеному актовому записі, у тому числі складеному в електронному вигляді у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, па підставі заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_14 про визнання батьківства від 19 березня 2019 року з дотриманням норм законодавства Відділом внесено відповідні зміни до актового запису про народження ОСОБА_14 .

З вказаного факту випливає, що ОСОБА_5 є батьком дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при цьому вказане не заперечується і відповідачем.

З системного аналізу положень Закону № 2235-ІІІ (Закон України «Про громадянство України») та Порядку № 215 (Указ Президента України № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України») не вбачається вимог про наявність кровної спорідненості між особами, яка народилась на території України до 1991 року і особою, яка має намір набути громадянство України.

Також, суд погоджується з позивачем, що позиція відповідача, що на момент свого народження 03.12.1989 року позивач не був братом ОСОБА_15 , а остання на момент свого народження ІНФОРМАЦІЯ_3 не була дочкою ОСОБА_5 , внаслідок чого у позивача відсутня ознака територіального походження, передбачена ч.1ст.8 Закону України «Про громадянство України», не відповідає дійсності, оскільки міграційним законодавством України не встановлена необхідність існування, саме на дату 24.08.1991 року ,юридично підтвердженого факту (свідоцтво про народження, витяг з реєстру актів цивільного стану) родинних відносин заявника з відповідними особами, що надає право для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням.

Також, міграційним законодавством не передбачено, якщо факт родинних відносин між заявником та відповідними особами буде встановлено після 24.08.1991 року, тоді заявник втрачає право на оформлення набуття громадянства за територіальним походженням відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України».

Твердження відповідача, що ОСОБА_15 не звернулася для внесення відповідних змін та обміну паспорту громадянина України суд не приймає до увагу, оскільки вказане не відноситься до предмету доказування у справі, що розглядається, не спростовує обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Водночас, відповідачем не надано доказів та судом не встановлено фактів, які б свідчили про подання позивачем свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, чи приховування позивачем будь-якого суттєвого факту, за наявності якого позивач не має права набути громадянство України.

За таких обставин суд дійшов до висновку, що рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 30.04.2020 про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття громадянства України гр. Моголі ОСОБА_2 , відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», є протиправним та підлягає скасуванню, як необґрунтоване та прийняте без достатньої правової підстави.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та Київській області прийняти рішення по поданій 21.03.2019 року до Іванківського РВ ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області заяві, разом із доданими документами, громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про оформлення набуття громадянства України на підставі ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України», та оформити довідку про реєстрацію громадянином України, суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьої статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

При цьому, суд не підміняє суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Згідно абзацу 2 ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавство (п. 145 рішення).

Відповідно до п.117 розділу V Порядку №215 у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України.

Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.

У межах спірних правовідносин, судом встановлена відповідність наданих позивачем документів щодо оформлення набуття громадянства України, при цьому, відповідачем вже було реалізовані його дискреційні повноваження в порядку виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 20.11.2019 у справі №320/4323/19, за результатом чого прийняте спірне рішення, що призвело до звернення позивача до суду з цим позовом.

В рішенні від 24.03.1988 у справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden) Європейський суд з прав людини зазначив, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, і суд зобов`язаний відновити порушене право.

Враховуючи ту обставину, що судом визнано протиправним та таким, що підлягає скасуванню рішення відповідача про відмову в задоволенні заяви про оформлення набуття громадянства України, а також ту обставину, що представником відповідача в ході судового розгляду справи не надано доказів та судом не встановлено фактів, які б свідчили про подання позивачем свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, чи приховування позивачем будь-якого суттєвого факту, за наявності якого позивач не має права набути громадянство України, суд вважає за необхідне, з метою належного захисту прав позивача, зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС в м. Києві та Київській області прийняти рішення по поданій 21.03.2019 року до Іванківського РВ ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області заяві, разом із доданими документами, громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про оформлення набуття громадянства України на підставі ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України», та оформити довідку про реєстрацію громадянином України.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1-2 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого ним оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем доведено та надано достатньо належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та Київській області від 30 квітня 2020 року про відмову в задоволенні заяви про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС в м. Києві та Київській області прийняти рішення по поданій 21.03.2019 року до Іванківського РВ ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області заяві, разом із доданими документами, громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про оформлення набуття громадянства України на підставі ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України», та оформити довідку про реєстрацію громадянином України.

4. Витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.) стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та Київській області.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя С.К. Каракашьян