Справа № 640/4118/20
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

03 грудня 2020 року місто Київ№ 640/4118/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Державного секретаря Кабінету Міністрів України

Бондаренка Володимира Валерійовича

про визнання бездіяльності протиправною та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державного секретаря Кабінету Міністрів України Бондаренка Володимира Валерійовича (далі-відповідач), в якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду скарги на висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державного службовця категорії «Б» Секретаріату Кабінету Міністрів України, затвердженого Наказом Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 26.11.2019 №200;

- визначити протиправним та скасувати наказ Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 26.11.2019 №200 щодо затвердження висновку результатів оцінювання службової діяльності ОСОБА_1 , посада - генеральний директор Директорату територіального та місцевого розвитку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі №640/4118/20 без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив на позовну заяву, копію відзиву одночасно надіслати позивачу.

Представником відповідача 16.03.2020 подано клопотання про залишення позову без розгляду, в обгрунтування якого зазначено, що позивач звернувся до суду із пропуском строку звернення встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ознайомившись із позовною заявою та доданими до неї документами, поданим відповідачем відзивом на позовну заяву, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

У відповідності до частини другої статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

ВЗ наведених положень Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Слід зазначити, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, положення "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Згідно частини шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

У відповідності до частин першої, другої статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З матеріалів справи вбачається, що предметом оскарження є бездіяльність відповідача щодо не розгляду скарги на висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державного службовця категорії «Б» Секретаріату Кабінету Міністрів України, затвердженого Наказом Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 26.11.2019 №200 та відповідно наказ Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 26.11.2019 №200 щодо затвердження висновку результатів оцінювання службової діяльності ОСОБА_1 .

В позовній заяві позивач вказує, що оскільки скаргу на висновок було подано позивачем (через канцелярію Кабінету Міністрів України) 14 січня 2020 року, то з урахуванням вимог частини третьої статті 11 Закону України «Про державну службу», кінцева дата строку для прийняття відповідачем рішення за результатами розгляду скарги припала на початок лютого 2020 року. Зазначено, що ні на той час, ні дату звернення із даним позовом до суду, позивачу не надходило від відповідача жодних відповідей (рішень). Таким чином, з урахуванням вимог Кодексу адміністративного судочинства України по процесуальних строках, позивач вважає, що дана позовна заява подається в межах встановленого Кодексу адміністративного судочинства України строку.

З матеріалів справи вбачається, що 26 листопада 2019 року заступником Державного секретаря Кабінету Міністрів Улютіним Д. В. Проводилось оцінювання результатів службової діяльності генерального директора Директорату територіального та місцевого розвитку Секретаріату Кабінету Міністрів України ОСОБА_1. За результатами оцінювання ОСОБА_1 отримав негативну оцінку.

З результатами оцінювання позивач ознайомлений 26 листопада 2019 року, про що свідчить його підпис в результатах виконання завдань державним службовцем, який займає посаду державної служби категорії «Б» або «В» за 2019 рік.

Висновок щодо результатів оцінювання службової діяльності державного службовця категорії «Б» Секретаріату Кабінету Міністрів України, а саме ОСОБА_1 затверджено наказом Державного секретаря Кабінету Міністрів від 26 листопада 2019 року №200.

Статтею 9-1 Закону України «Про державну службу» встановлено, що доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою. Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними. Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

Відповідно до листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 29.11.2019 №28331/0/2-19 оскаржуваний наказ від 26.11.2020 №200 був направлений ОСОБА_1 на поштову адресу, яка зазначена в особовій справі позивача, а саме: АДРЕСА_1 .

Суд звертає увагу, що вищевказана адреса також зазначена позивачем в позовній заяві, як адреса зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 .

Крім того, відповідно до акту від 29.11.2019, працівниками Департаменту кадрового забезпечення Секретаріату Кабінету Міністрів України складено акт про те, що 29 листопада 2019 року ОСОБА_2 в 12 год. 45 хв. в присутності ОСОБА_3 зателефонувала (номер моб. НОМЕР_1 ) ОСОБА_1, генеральному директору Директорату територіальногі та місцевого розвитку Секретаріату Кабінету Міністрів України стосовно необхідності зайти в кім. 559 та ознайомитись під особистий підпис з наказам від 26 листопада 2019 року №200 «Про затвердження висновку щодо оцінюванні результатів службової діяльності державного службовця категорії «Б» Секретаріату Кабінету Міністрів України» та від 29 листопада 2019 року №718-к «Про звільнення ОСОБА_1 », на що він пообіцяв зайти після обідньої перерви.

Також в акті зазначено, що працівниками Департаменту кадрового забезпечення Секретаріату Кабінету Міністрів України повторно зателефоновано з 15-55 до 16-00 за телефонами: міський НОМЕР_2 внутрішній 79-05 та моб. НОМЕР_3 та 16-40 внутрішній 79-05 проте слухавку ОСОБА_1 не брав. Станом на 16:45 год. 29 листопада 2019 року ОСОБА_1 в кім. 559 Департаменту кадрового забезпечення не з`явився.

З оскаржуваним наказом Державного секретаря Кабінету Міністрів України позивача під особистий підпис ознайомлено 17 грудня 2019 року, про що свідчить наявка в матеріалах справи розписка позивача написана власноруч.

Відповідно до частини сьомої статті 44 Закону України «Про державну службу» Висновок, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання службової діяльності, може бути оскаржений державним службовцем у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Частиною першою статті 11 Закону України «Про державну службу» передбачено, що у разі порушення наданих цим Законом прав або виникнення перешкод у реалізації таких прав державний службовець у місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про це, може подати керівнику державної служби скаргу із зазначенням фактів порушення його прав або перешкод у їх реалізації.

Тобто, строк на подання скарги у позивача був до 26.12.2019.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, таку скаргу на висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державного службовця категорії «Б» Секретаріату Кабінету Міністрів України затвердженого Наказом Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 26.11.2019 №200 (в частині оцінювання результатів службової діяльності ОСОБА_1 , посада-генеральний директор Директорату територіального та місцевого розвитку) позивачем було подано лише 14.01.2020, тобто з порушенням строків звернення, встановлених статтею 11 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позивач про порушення своїх прав дізнався 26.11.2019. Натомість, згідно відмітки вхідної кореспонденції канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва встановлено, що з адміністративним позовом останній звернувся до суду лише 20.02.2020, тобто з пропущенням місячного строку звернення до суду, що встановлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Матеріалами справи підтверджено, що працівниками Секретаріату Кабінету Міністрів України зроблено все можливе, передбачене чинним законодавством, для повідомлення позивача про наявність оскаржуваного наказу.

Суд зазначає, що початок перебігу строку звернення до адміністративного суду починається не з дати прийняття оскаржуваних позивачем наказів, а з дати коли позивач фактично отримав змогу ознайомитися з текстом оскаржуваного наказу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2018 у справі №826/7354/18.

Суд також звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Слід зауважити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 9 жовтня 2020 року у справі №340/776/20 (адміністративне провадження №К/9901/20253/20).

Визначені процесуальним законом строки звернення до суду, це період часу, протягом якого особа повинна проявити інтерес стосовно захисту своїх прав, свобод та законних інтересів. Строк звернення до суду для такої категорії спорів доволі стислий, і якщо зважити на характер спірних правовідносин, встановлений строк має на меті дисциплінувати позивача, який, якщо він справді зацікавлений у відновленні своїх порушених прав, повинен якомога швидше реалізувати своє право на захист.

Реалізувати своє право на захист в порядку адміністративного судочинства, зокрема в спорах, які виникають у зв`язку з проходженням публічної служби, потрібно вчасно, а поновити пропущений строк суд може, якщо для цього є поважні і об`єктивні причини.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 20.01.2020 у справі №9901/601/19 адміністративне провадження №П/9901/601/19, залишеною без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 звернувся до суду з пропуском встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України строку звернення до суду, при цьому не надав суду пояснень та не навів обставин, які об`єктивно перешкоджали зверненню до суду та не залежали від волі позивача. Також суду не надано заяви про поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Відповідно до пункту 41 Європейського суду з прав людини справа «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) від 03.04.2008 суд вказав наступне: «…правова система батьох країн - членів передбачачє можливість продовження строків, якщо для цього є обгрунтувані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є обмеженими. Від суддів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata..».

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. При цьому, як вже зазначалося, відповідно до частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З урахуванням викладених обставин суд не знаходить підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду, як такого, що поданий після закінчення строків, установлених законом для звернення до суду.

Керуючись статтями 122, 123, 240, 241-243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду -задовольнити.

2. Позовну заяву в адміністративній справі №640/4118/20 за позовом ОСОБА_1 до Державного секретаря Кабінету Міністрів України Бондаренка Володимира Валерійовича про визнання бездіяльності протиправною та скасування рішення - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею в порядку, визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.