Справа № 120/5008/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 грудня 2020 р. Справа № 120/5008/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід О.С., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 )

до: Теплицької районної ради Вінницької області (вул. Незалежності, б. 25, смт. Теплик, Вінницька обл., 23800)

про: визнання бездіяльності протиправною, стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних від простроченої суми виплат

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Теплицької районної ради Вінницької області (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача з невиплати заробітної плати за період з 30.11.2018 року по 12.08.2019 року включно з нарахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних; стягнення станом на 01.03.2020 року за рахунок бюджетних асигнувань відповідача інфляційні втрати із неотриманої заробітної плати за період з 30.11.2018 року по 12.08.2019 року включно в сумі 13 983 грн. 00 коп. та трьох відсотків річних від простроченої суми неотриманої заробітної плати за період з 30.11.2018 року по 01.03.2020 року в сумі 17 913 грн. 00 коп..

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2020 року у справі № 120/2911/19-а позивача поновлено з 12.08.2019 року на посаді голови Теплицької районної ради Вінницької області та стягнуто 224 705 грн. 00 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12.08.2019 року по 25.02.2020 року. Заробітна плата позивачеві за період з 30.11.2018 року по 12.08.2019 року, на день подання даної позовної заяви, відповідачем виплачена не була. 10.03.2020 року рішенням Вінницького окружного адміністративного суду у справі №120/4042/19-а зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачеві заробітну плату за період з 30.11.2018 року по 12.08.2019 рік включно. Тривала невиплата відповідачем заробітної плати позивачеві, що встановлено у справі № 120/4042/19-а є порушенням прав позивача, за яке передбачена відповідальність, визначена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) у вигляді нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних. Позивач неодноразово наголошує, шо невиплата йому вказаної заробітної плати є саме порушенням виконання грошового зобов`язання, тобто виплату заробітної плати позивач вважає грошовим зобов`язанням, яке боржник - відповідач не виконав. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 28.09.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

22.10.2020 року за вх. № 33377 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він не погоджується з позовними вимогами та обставинами, викладеними у позовній заяві. По суті спірних правовідносин повідомив, що заробітна плата позивачеві за спірний період взагалі не нараховувалась, оскільки останній на посаді не поновлювався та до виконання посадових обов`язків не приступав. Крім того, відповідач зазначив, що лише рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10.03.2020 року у справі № 120/4042/20-а зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачеві заробітну плату за період з 30.11.2018 року по 12.08.2019 року включно. Відповідач також наголошує на тому, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2020 року у справі № 120/2888/19-а скасовано рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.10.2019 року, а відтак обов`язки голови Теплицької районної ради Вінницької області за вказаний період виконувала ОСОБА_2 , за що отримувала заробітну плату. Від так, вимога щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми є безпідставною. Окрім того, у відзиві йдеться про те, що розрахунок сум, що, на думку позивача, слід стягнути з районної ради, проведено позивачем з порушенням норм законодавства. Разом із тим, передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України відповідальність боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання не застосовується до трудових відносин, оскільки останні врегульовані нормами трудового законодавства. Відповідач також зазначив, що 05.10.2020 року з його рахунків відбулось списання коштів на користь позивача.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

24.11.2015 року позивача обрано головою Теплицької районної ради Вінницької області 7 скликання.

14.03.2017 року відповідачем прийнято рішення про звільнення позивача із займаної посади.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 21.06.2018 року в адміністративній справі № 144/307/17, визнано протиправним та скасовано рішення Теплицької районної ради 7 скликання від 14.03.2017 року «Про звільнення голови районної ради ОСОБА_1 з займаної посади», поновлено ОСОБА_1 на посаді голови Теплицької районної ради Вінницької області з 14.03.2017 року, а також стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.03.2017 року по 21.06.2018 року з урахуванням виплачених сум. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018 року рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 21.06.2018 року змінено в частині мотивів прийнятого рішення, в іншій частині рішення Гайсинського районного суду Вінницької області залишено без змін.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10.03.2020 року по справі № 120/4042/20-а зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачеві заробітну плату за період з 30.11.2018 року по 12.08.2019 року. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду у справі № 120/4042/19-а вирішено стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької районної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2018 року по 12.08.2019 року включно в розмірі 236 625 грн. 14 коп..

Позивач вважає, що відповідач, як боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування врегульовано ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Відповідно до ч. 3 ст. 7 ЗУ "Про службу в органах місцевого самоврядування" на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положеннями ч. 2 ст. 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до вимог ст. 9 Цивільного кодексу положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд звертає увагу на те, що вимогами Кодексу законів про працю, Законом України «Про працю» та іншими законами врегульовані питання порядку виплати заробітної плати у трудових відносинах, її розмірів та компенсаційних виплат.

Варто також звернути увагу на те, що ст. 625 ЦК України передбачено відповідальність боржника перед кредитором за порушення грошового зобов`язання у цивільних правовідносинах, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

У чинному законодавстві України під грошовим зобов`язанням розуміється зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.

При цьому, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення ним грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Тобто, грошове зобов`язання, в розумінні ст. 625 ЦК України, за своєю правовою природою має цивільно-правовий характер.

Між тим, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли трудові правовідносини, які врегульовані трудовим законодавством, зокрема, ст. 116 КЗпП України, яка гарантує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

При цьому, трудовим законодавством передбачена відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП України) і здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

За наведених обставин, приписи ст. 625 ЦК України регулюють правовідносини, що пов`язані з невиконанням боржником грошового зобов`язання, та не можуть бути застосовані до трудових правовідносин, що виникли у зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати.

Від так, позивач помилково вважає, що між ним та відповідачем виникли грошові зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України, оскільки спірні правовідносини врегульовані трудовим законодавством, а тому підстави для застосування до таких відносин положень ст. 625 ЦК України відсутні.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08.02.2018 року у справі № 826/22867/15, від 12.02.2020 року у справі № 826/17656/16, від 08.02.2018 року у справі № 826/26790/15 та ряду інших.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведені приписи суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у вказаних вище судових рішеннях.

Водночас, посилання позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, на переконання суду, не спростовують твердження щодо неможливості застосування до спірних трудових правовідносин щодо виплати заробітної плати положень ст. 625 ЦК України.

До таких висновків суд дійшов з огляду на те, що предметом спору у справі № 686/21962/15-ц було визначено стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22.06.2009 року в частині стягнення з відповідача матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди. Саме в контексті вказаних спірних правовідносин Велика Палата Верховного Суду і дійшла висновків, що ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Разом із тим, у постанові від 16.05.2018 року Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Отже, висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у справі № 686/21962/15-ц, не стосуються правовідносин, що виникли з трудових зобов`язань.

Таким чином, у даній справі позивачем не доведена правомірність виплати належної йому заробітної плати за період з 30.11.2018 року по 12.08.2019 року включно з нарахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, відповідно, за вказаних обставин, відсутній факт наявності бездіяльності відповідача щодо такої невиплати.

За таких обставин, позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача з невиплати заробітної плати за період з 30.11.2018 року по 12.08.2019 року включно з нарахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних є такими, що не підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що позовні вимоги щодо стягнення станом на 01.03.2020 року за рахунок бюджетних асигнувань відповідача інфляційні втрати із неотриманої заробітної плати за період з 30.11.2018 року по 12.08.2019 року включно в сумі 13 983 грн. 00 коп. та трьох відсотків річних від простроченої суми неотриманої заробітної плати за період з 30.11.2018 року по 01.03.2020 року в сумі 17 913 грн. 00 коп. є похідними від позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача з невиплати заробітної плати за період з 30.11.2018 року по 12.08.2019 року включно з нарахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

З огляду на викладене та з урахуванням того, що судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача з невиплати заробітної плати за період з 30.11.2018 року по 12.08.2019 року включно з нарахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних, вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню як похідні.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані докази, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись Конституцією України, Цивільним кодексом України, Кодексом законів про працю України, Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування", Законом України «Про оплату праці» та ст. 2, 9, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Теплицької районної ради Вінницької області про визнання протиправною бездіяльності Теплицької районної ради Вінницької області з невиплати ОСОБА_1 належної йому заробітної плати за період з 30.11.2018 року по 12.08.2019 року включно з нарахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних та стягнення станом на 01.03.2020 року за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької районної ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат із неотриманої заробітної плати за період з 30.11.2018 року по 12.08.2019 року включно в сумі 13 983 грн. 00 коп. та трьох відсотків річних від простроченої суми неотриманої заробітної плати за період з 30.11.2018 року по 01.03.2020 року в сумі 17 913 грн. 00 коп. відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Теплицька районна рада Вінницької області (вул. Незалежності, б. 25, смт. Теплик, Вінницька обл., 23800)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 07.12.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна