Справа № 320/3970/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2020 року м. Київ №320/3970/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Державної служби України з безпеки на транспорті
провизнання протиправними дій, бездіяльності, скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії

встановив:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просив:

- визнати протиправними дії Державної служби України з безпеки на транспорті щодо надання платних адміністративних послуг: видача дозволу на перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах, які виходять за межі області; видача дозволу на міжнародні регулярні перевезення пасажирів; видача дозволу на поїздку територією іноземних держав під час виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні; видача дозволу на нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2011 №929, з 01.01.2013;

- визнати незаконним і скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 20.02.2020 №27 «Про затвердження інформаційних і технологічних карток платних адміністративних послу, які надаються Державною службою України з безпеки на транспорті» в частині затвердження інформаційних і технологічних карток адміністративних послуг: видача дозволу на міжнародні регулярні перевезення пасажирів; видача дозволу на поїздку територією іноземних держав під час виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні; видача дозволу на нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2011 №929;

- зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті припинити надавати платні адміністративні послуги: видача дозволу на перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах, які виходять за межі області; видача дозволу на міжнародні регулярні перевезення пасажирів; видача дозволу на поїздку територією іноземних держав під час виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні; видача дозволу на нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2011 №929.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою від 15.06.2020 Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі №320/3970/20, розгляд якої вирішив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 06.07.2020 задоволено заяву представника Державної служби України з безпеки на транспорті та вирішено здійснювати розгляд даної адміністративної справи в порядку загального позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до статті 5 Закону України «Про адміністративні послуги» виключно законами, які регулюють суспільні відносини щодо надання адміністративних послуг, встановлюються:

1) найменування адміністративної послуги та підстави для її одержання;

2) суб`єкт надання адміністративної послуги та його повноваження щодо надання адміністративної послуги;

3) перелік та вимоги до документів, необхідних для отримання адміністративної послуги;

4) платність або безоплатність надання адміністративної послуги;

5) граничний строк надання адміністративної послуги;

6) перелік підстав для відмови у наданні адміністративної послуги.

Адміністративні послуги визначаються виключно законом.

Статтею 11 цього ж Закону визначено, що розмір плати за надання адміністративної послуги (адміністративного збору) і порядок її справляння визначаються законом з урахуванням її соціального та економічного значення.

Однак, всупереч вищевказаним правовим нормам, відповідач на підставі не закону, а постанови Кабінету Міністрів України від 09.06.2011 №929 «Деякі питання надання Державною інспекцією з безпеки на наземному транспорті, Державною авіаційною службою, Державною інспекцією з безпеки на морському та річковому транспорті, Державним агентством з туризму та курортів і капітанами морських торговельних портів платних адміністративних послуг», видав оскаржуваний наказ, що порушує право позивача отримувати адміністративні послуги, встановлені Законом.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в її задоволенні з огляду на необґрунтованість. Зокрема, вказав на відсутність доказів порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Зауважив, що згідно з усталеною судовою практикою наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду є обов`язковою умовою надання правового захисту судом. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 15.11.2016 у справі №800/302/16).

Окрім того, відповідач стверджує про правомірність оскаржуваного наказу, оскільки він виданий Укртрансбепекою на реалізацію постанови Кабінету Міністрів України від 09.06.2011 №929 «Деякі питання надання Державною інспекцією з безпеки на наземному транспорті, Державною авіаційною службою, Державною інспекцією з безпеки на морському та річковому транспорті, Державним агентством з туризму та курортів і капітанами морських торговельних портів платних адміністративних послуг».

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимог та просив їх задовольнити.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши доводи та заперечення сторін, суд за згодою сторін вирішив завершити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, заперечення відповідача, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

У позовних вимогах позивач помилково вказуючи реквізити оскаржуваного наказу Уктрансбезпеки, замість дати його видання 20.01.2020, помилково вказав 20.02.2020.

Наказом від 20.01.2020 №27 «Про затвердження інформаційних і технологічних карток платних адміністративних послуг, які надаються Державною службою України з безпеки на транспорті» Укртрансбезпека затвердила інформаційні і технологічні картки платних адміністративних послуг, які нею надаються.

Вказаний наказ, як слідує з його преамбули, виданий відповідно до статей 1, 3 та 8 Закону України «Про адміністративні послуги», вимог до підготовки технологічної картки адміністративної послуги, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 № 44, та Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103.

В окремих інформаційних та технологічних картках адміністративних послуг, затверджених оскаржуваним наказом, міститься інформація про послуги, які надаються Укртрансбезпекою, та ціни на них, які встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2011 №929 «Деякі питання надання Державною інспекцією з безпеки на наземному транспорті, Державною авіаційною службою, Державною інспекцією з безпеки на морському та річковому транспорті, Державним агентством з туризму та курортів і капітанами морських торговельних портів платних адміністративних послуг», зокрема послуги щодо:

- видачі дозволу на перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі області - 380 грн. 33 коп.;

- видачі дозволу на міжнародні регулярні перевезення пасажирів - 204 грн. 06 коп.;

- видачі дозволу на поїздку територією іноземних держав під час виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні - 49 грн. 16 коп.;

- видачі дозволу на нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні - 105 грн. 68 коп.

Уважаючи, що відповідач не наділений повноваженнями надавати платні адміністративні послуги саме на підставі постанови Кабінету Міністрів України, оскільки відповідно до статті 5 Закону України «Про адміністративні послуги» виключно законом встановлюються, поміж іншого, найменування адміністративної послуги та підстави для її одержання, суб`єкт надання адміністративної послуги, її платність або безплатність та інш., позивач звернувся до Державної реєстраційної служби України зі зверненням від 08.02.2020, в якому просив прийняти рішення про заборону Укртрансбезпеці надавати адміністративні послуги, не передбачені законом.

Листом від 06.03.2020 №Д-29/45 Державна регуляторна служба України повідомила ОСОБА_1 , що вирішення порушеного ним питання виходить за межі її компетенції, водночас зазначила, що листом від 06.03.2020 №1543/0/20-20 звернулася до Міністерства інфраструктури України з пропозицією про приведення законодавства стосовно видачі зазначених у його зверненні дозволів у відповідність до вимог Закону України «Про адміністративні послуги».

У подальшому ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України встановлено право на звернення до суду і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і в конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частини першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Вирішуючи спір, суд, перш за все, повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

При цьому звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Аналіз змісту наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 20.02.2020 №27 «Про затвердження інформаційних і технологічних карток платних адміністративних послу, які надаються Державною службою України з безпеки на транспорті» дає підстави суду дійти висновку, що він є нормативно-правовим актом, оскільки розрахований на тривале застосування, встановлює загальні правила регулювання однотипних відносин у сфері надання адміністративних послуг, які надаються Укртрансбезпекою, та стосується прав та інтересів невизначеного кола осіб, що свідчить про його відповідність ознакам нормативно-правового акта, що містяться в пункті 18 частини першої статті 4 КАС України.

Згідно з указаною правовою нормою нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Статтею 264 КАС України визначено особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень

Так, згідно з пунктом 2 частини першої статті 264 КАС України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили, зокрема, нормативно-правових актів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

Частиною четвертою статті 264 КАС України встановлено, що у разі відкриття провадження в адміністративній справі щодо оскарження нормативно-правового акта суд зобов`язує відповідача опублікувати оголошення про це у виданні, в якому цей акт був або мав бути офіційно оприлюднений.

Судом встановлено, що відповідач належним чином опублікував на своєму сайті оголошення про оскарження в судовому порядку наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 20.02.2020 №27 «Про затвердження інформаційних і технологічних карток платних адміністративних послу, які надаються Державною службою України з безпеки на транспорті» (dsbt.gov.ua/ua/uk/storinka/povidomlennya),що підтверджується наданими ним доказами. Відтак, згідно з приписами частини сьомої статті 264 КАС України уважається, що всі заінтересовані особи належним чином повідомлені про судовий розгляд даної адміністративної справи.

Частиною другою указаної статті КАС України передбачено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

При цьому суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині (частина дев`ята статті 264 КАС України).

Оцінюючи дотримання позивачем вимог частини другої статті 264 КАС України стосовно надання при зверненні до суду з вимогою про визнання незаконним та скасування оскаржуваного наказу Укртрансбепеки, доказів застосування до нього цього наказу або того, що він є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей наказ, суд звертає увагу на наступне.

У позовній заяві позивач вказав, що оскаржуваний наказ порушує його права щодо отримання адміністративних послуг, встановлених Законом.

Наказом від 20.01.2020 №27 «Про затвердження інформаційних і технологічних карток платних адміністративних послуг, які надаються Державною службою України з безпеки на транспорті» відповідач затвердив інформаційні і технологічні картки платних адміністративних послуг, які нею надаються, а саме:

1) Інформаційну картку адміністративної послуги з видачі дозволів на перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі області;

2) Технологічну картку адміністративної послуги з видачі дозволів на перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі області;

3) Інформаційну картку адміністративної послуги з видачі свідоцтва про атестацію автостанцій;

4) Технологічну картку адміністративної послуги з видачі свідоцтва про атестацію автостанцій;

5) Інформаційну картку адміністративної послуги з видачі дозволу на міжнародні регулярні перевезення пасажирів;

6) Технологічну картку адміністративної послуги з видачі дозволу на міжнародні регулярні перевезення пасажирів;

7) Інформаційну картку адміністративної послуги з видачі дозволу на поїздку територією іноземних держав під час виконання перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні;

8) Технологічну картку адміністративної послуги з видачі дозволу на поїздку територією іноземних держав під час виконання перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні;

9) Інформаційну картку адміністративної послуги з видачі дозволу на нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні;

10) Технологічну картку адміністративної послуги з видачі дозволу на нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні;

11) Інформаційну картку адміністративної послуги з видачі ліцензії на право провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним/ залізничним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом;

12) Технологічну картку адміністративної послуги з видачі ліцензії на право провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним/ залізничним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом;

13) Інформаційну картку адміністративної послуги з переоформлення ліцензії на право провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним/ залізничним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом;

14) Технологічну картку адміністративної послуги з переоформлення ліцензії на право провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним/ залізничним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом;

15) Інформаційну картку адміністративної послуги з анулювання ліцензії на право провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним / залізничним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом;

16) Технологічну картку адміністративної послуги з анулювання ліцензії на право провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним / залізничним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом;

17) Інформаційну картку адміністративної послуги з розширення провадження виду господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним / залізничним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом;

18) Технологічна картку адміністративної послуги з розширення провадження виду господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним / залізничним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом;

19) Інформаційну картку адміністративної послуги з звуження провадження виду господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним / залізничним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом;

20) Технологічну картку адміністративної послуги з звуження провадження виду господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним / залізничним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом.

З наведеного суд дійшов висновку, що таким чином оскаржуваним наказом врегульовано правовідносини у сфері надання адміністративних послуг:

- з видачі дозволів на перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі області;

- з видачі свідоцтва про атестацію автостанцій;

- з видачі дозволу на міжнародні регулярні перевезення пасажирів;

- з видачі дозволу на поїздку територією іноземних держав під час виконання перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні;

- з видачі дозволу на нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні;

- з видачі ліцензії на право провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним/ залізничним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом;

- з переоформлення ліцензії на право провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним/ залізничним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом;

- з анулювання ліцензії на право провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним / залізничним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом;

- з розширення провадження виду господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним / залізничним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом;

- з звуження провадження виду господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним / залізничним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом.

Водночас суд дійшов висновку, що суб`єктами правовідносин, врегульованих оскаржуваним наказом Укртрансбезпеки, є особи, які здійснюють господарську діяльність з перевезень автомобільним та залізничним транспортом, або є власниками автостанцій.

При зверненні до суду позивач не надав жодного доказу стосовно того, що він є суб`єктом правовідносин, врегульованих вищевказаним наказом Укртрансбезпеки, або що цей наказ був застосований до нього.

Зважаючи на те, що позивач не є учасником відносин, врегульованих наказом Укртрансбепеки від 20.01.2020 №27, та не надав доказів застосування цього наказу до нього, тоді як звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах, тобто позивачем не доведено наявності відповідного порушення відповідачем шляхом прийняття оскаржуваного наказу його прав, свобод та інтересів на момент звернення до суду - реального порушення, яке стосується (зачіпає) його індивідуально виражених права, свобод та інтересів, він в такому випадку не може бути визнаний особою, наділеною правом на звернення до суду з адміністративним позовом про оскарження вищевказаного наказу Укртрансбезпеки.

За наведених обставин є необґрунтованою, а отже не підлягає задоволенню, вимога позивача про визнання незаконним та скасування наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 20.02.2020 №27 «Про затвердження інформаційних і технологічних карток платних адміністративних послу, які надаються Державною службою України з безпеки на транспорті» в частині затвердження інформаційних і технологічних карток адміністративних послуг: видача дозволу на міжнародні регулярні перевезення пасажирів; видача дозволу на поїздку територією іноземних держав під час виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні; видача дозволу на нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2011 №929.

Водночас суд не вбачає правових підстав для задоволення решти позовних вимог, в яких позивач просить суд визнати протиправним дії відповідача щодо надання платних адміністративних послуг, а також заборонити відповідачу надавати платні адміністративні послуги, а саме: видачу дозволу на перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах, які виходять за межі області; видачу дозволу на міжнародні регулярні перевезення пасажирів; видачу дозволу на поїздку територією іноземних держав під час виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні; видачу дозволу на нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2011 №929, з 01.01.2013. Наведене обґрунтовується наступним.

Правові засади реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері надання адміністративних послуг визначає Закон України «Про адміністративні послуги».

Згідно з приписами статті 1 цього Закону:

- адміністративна послуга - результат здійснення владних повноважень суб`єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або обов`язків такої особи відповідно до закону;

- суб`єкт звернення - фізична особа, юридична особа, яка звертається за отриманням адміністративних послуг;

- суб`єкт надання адміністративної послуги - орган виконавчої влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, їх посадові особи, державний реєстратор, суб`єкт державної реєстрації, уповноважені відповідно до закону надавати адміністративні послуги.

Згідно зі статтею 5 цього Закону виключно законами, які регулюють суспільні відносини щодо надання адміністративних послуг, встановлюються:

1) найменування адміністративної послуги та підстави для її одержання;

2) суб`єкт надання адміністративної послуги та його повноваження щодо надання адміністративної послуги;

3) перелік та вимоги до документів, необхідних для отримання адміністративної послуги;

4) платність або безоплатність надання адміністративної послуги;

5) граничний строк надання адміністративної послуги;

6) перелік підстав для відмови у наданні адміністративної послуги.

Адміністративні послуги визначаються виключно законом.

Разом з тим частинами першою та другою статті 3 Закону України «Про адміністративні послуги» встановлено, що законодавство у сфері надання адміністративних послуг складається з Конституції України, цього та інших законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері надання адміністративних послуг. Надання адміністративних послуг здійснюється відповідно до цього Закону з урахуванням особливостей, визначених законами, які регулюють суспільні відносини у відповідних сферах, зокрема Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності».

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначено Законом України «Про автомобільний транспорт».

Згідно з приписами статті 6 цього Закону загальне державне регулювання діяльності автомобільного транспорту здійснює Кабінет Міністрів України відповідно до своїх повноважень.

Реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, забезпечує, поміж іншого, реалізацію державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, зокрема, державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті та інші повноваження, визначені законами та покладені на нього Президентом України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Положення №103).

Відповідно до пунктів 1 та 3 Положення №103 Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Укртрансбезпека у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

За змістом статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт»:

- дозвіл на здійснення міжнародних перевезень автомобільним транспортом - документ, що видається уповноваженими органами Договірних Сторін міжнародним автомобільним перевізникам для в`їзду, транзитного проїзду через територію Договірних Сторін, а також здійснення інших видів перевезень, передбачених законодавством;

- дозвіл органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування - документ, який надає право на здійснення перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування.

Відповідно до частини другої статті 54 Закону України «Про автомобільний транспорт» міжнародне співробітництво у сфері міжнародних перевезень пасажирів і вантажів забезпечує центральний орган виконавчої влади що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, який у межах своїх повноважень, поміж іншого, забезпечує видачу дозвільних документів на міжнародні перевезення пасажирів і вантажів. Таким органом, як встановлено судом вище, є Укртрансбезпека.

Згідно з підпунктом 44 пункту 5 Положення №103 Укртрансбезпеці надано повноваження видавати, позбавляти чи анулювати дозвіл на перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах загального користування.

Таким чином, відповідач наділений повноваженнями надавати адміністративні послуги з видачі дозволів на здійснення міжнародних перевезень автомобільним транспортом та дозволів на здійснення перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, які охоплюють в тому числі й дозволи на перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах, які виходять за межі області; на міжнародні регулярні перевезення пасажирів; на поїздку територією іноземних держав під час виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні; на нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні.

Разом з тим суд не погоджується з доводами позивача про протиправність дій Укртрансбезпеки щодо надання таких послуг на платній основі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.06.2011 №929 «Деякі питання надання Державною інспекцією з безпеки на наземному транспорті, Державною авіаційною службою, Державною інспекцією з безпеки на морському та річковому транспорті, Державним агентством з туризму та курортів і капітанами морських торговельних портів платних адміністративних послуг», що обґрунтовується наступним.

Пунктом 1 указаної постанови Кабінету Міністрів України затверджено розмір плати за надання Державною інспекцією з безпеки на наземному транспорті платних адміністративних послуг згідно з додатком 1 та перелік платних адміністративних послуг, що надаються Державною інспекцією з безпеки на наземному транспорті, Державною авіаційною службою, Державною інспекцією з безпеки на морському та річковому транспорті, Державним агентством з туризму та курортів і капітанами морських торговельних портів, згідно з додатком 2.

Так, згідно з пунктами 2, 5 та 6 додатку №1 до указаної постанови «Розмір плати за надання Державною інспекцією з безпеки на наземному транспорті платних адміністративних послуг» Укртраснбезпекою надаються, зокрема, такі послуги:

- видача дозволу на міжнародні регулярні перевезення пасажирів вартістю 204,06 грн. (пункт 2);

- видача дозволу на поїздку територією іноземних держав під час виконання: нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні вартістю 105,68 грн. та перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні вартістю 49,16 грн.;

- видача дозволу на перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах загального користування вартістю 380,33 грн. (пункт 6).

Відповідно до частини першої статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Ураховуючи викладене, постанова Кабінету Міністрів України від 09.06.2011 №929 «Деякі питання надання Державною інспекцією з безпеки на наземному транспорті, Державною авіаційною службою, Державною інспекцією з безпеки на морському та річковому транспорті, Державним агентством з туризму та курортів і капітанами морських торговельних портів платних адміністративних послуг», яка станом на час звернення позивача до суду та станом на час судового розгляду справи є чинною, підлягає обов`язковому виконанню відповідачем.

Надання оцінки правомірності видання Кабінетом Міністрів України постанови від 09.06.2011 №929 «Деякі питання надання Державною інспекцією з безпеки на наземному транспорті, Державною авіаційною службою, Державною інспекцією з безпеки на морському та річковому транспорті, Державним агентством з туризму та курортів і капітанами морських торговельних портів платних адміністративних послуг» виходить за межі даного спору.

За наведених обставин відповідач правомірно надає вищевказані платні адміністративні послуги, тому підстави для визнання протиправним дій Укртрансбезпеки щодо їх надання у суду відсутні.

Оскільки вимога позивача про зобов`язання відповідача припинити надавати платні адміністративні послуги: видача дозволу на перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах, які виходять за межі області; видача дозволу на міжнародні регулярні перевезення пасажирів; видача дозволу на поїздку територією іноземних держав під час виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні; видача дозволу на нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2011 №929, є похідною від його вимоги про визнання протиправними дій Укртрансбезпеки щодо надання згаданих послуг, то ця вимога також не підлягає задоволення судом.

При цьому позивач не надав суду жодного доказу стосовно того, що він є суб`єктом звернення щодо отримання вищевказаних адміністративних послуг, які відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.06.2011 №929 надаються Укртрансбезпекою на платній основі.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Наразі позивач не виконав свій обов`язок, визначений частиною першою статті 77 та частиною другою статті 264 КАС України, щодо надання суду доказів на підтвердження того, що наказ Укртрансбезпеки від 20.02.2020 №27 «Про затвердження інформаційних і технологічних карток платних адміністративних послу, які надаються Державною службою України з безпеки на транспорті» в оскаржуваній частині був застосований до нього або він є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт, а також того, що оскаржуваними діями Укртрансбезпеки щодо надання платних адміністративних послуг на підставі вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України порушені його індивідуально визначені права та інтереси.

Натомість відповідачем згідно з приписами частини другої статті 77 КАС України доведено правомірність оскаржуваних дій.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 в цілому є необґрунтованими та задоволенню судом не підлягають.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України наразі відсутні.

Керуючись статтями 2, 77, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко