Справа № 340/3248/19
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 листопада 2020 року м. Дніпросправа № 340/3248/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач),

суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А.,

за участю секретаря судового засідання : Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Світловодської міської ради Кіровоградської області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року (суддя 1-ї інстанції Брегей Р.В.) у справі №340/3248/19 за позовом Дочірнього підприємства Завод залізобетонних виробів Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпроенергобудпром до Світловодської міської ради Кіровоградської області про визнання протиправним та нечинним рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство Завод залізобетонних виробів Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпроенергобудпром звернулось до суду з позовом до Світловодської міської ради Кіровоградської області про визнання протиправними та нечинними пунктів 5 та 8 рішення Ради від 23 січня 2004 року №548 (Том 1 а.с.5-14, Том 2 а.с.36-37).

Позов обґрунтовано тим, що рішення прийнято з порушенням вимог чинного законодавства щодо порядку його прийняття, зокрема, офіційного оприлюднення проекту рішення та самого рішення, тощо, а також щодо питань які не належать до відповідача.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Світловодською міською радою подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що дійсно доказів щодо додержання процедури прийняття рішення відповідачем подано не було, проте, враховуючи певні обставини щодо можливого фактичного користування фізичними/юридичними особами без документів, що посвідчують право користування, земельними ділянками, що належать територіальній громаді і було прийнято спірне рішення. Вважає таке ґрунтується на нормах законодавства. Крім того, відшкодування втрат та збитків за таке користування передбачено нормами законодавства та підтверджується чисельними судовими рішеннями.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у її задоволенні. У відзиві зазначив, що відповідачем ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі не спростовано порушення процедури прийняття оскарженого рішення. Крім того, цивільне кримінальне та адміністративне законодавство містять норми як відшкодування такої шкоди так і притягнення до відповідальності.

Сторони повідомлені про день та час розгляду справи.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. Підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник позивача щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, у її задоволенні просив відмовити. Підтримав доводи відзиву.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу з 2017 і 2018 років на праві власності належать 4 об`єкти нерухомості, які розташовані на 4 земельних ділянках на території Ради (Том 2 а.с.51-79).

Позивач вважає, що має право на постійне користування землею, а Рада наполягає на укладенні договору оренди землі (Том 1 а.с.54-102).

У травні 2019 року відповідач направив Підприємству підписані ним 4 угоди про відшкодування втрат від недоотримання коштів за фактичне користування землею (Том 1 а.с.45-49).

Рада сповістила, що до укладення угоди зобов`язує її рішення від 23 січня 2004 року №548.

За запитом, копію такого рішення позивач отримав 01 липня 2019 року (Том 1 а.с.51, 103).

Назва рішення Ради «Про орендну плату за землю у м.Світловодськ» (Том 1 а.с.103).

Вважаючи вказане рішення протиправним, та таким, що прийнято в порушення норм законодавства, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рада не дотрималась вимог законодавства (проект регуляторного акту не оприлюднювався та не складався аналіз регуляторного впливу), а діюче законодавство на час прийняття оскарженого рішення не надавало Раді повноважень щодо встановлення розміру плати за землю стосовно правовідносин, які виникли з позивачем.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Стаття 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" (Закон №280), в редакції на час виникнення правовідносин. визначає виключна компетенція сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 26 Закону №280 виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин; затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України.

Відповідно до ст. 59 ч.ч. 5, 11, 12 Закону №280 акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Як визначено ст. 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності (далі - державна регуляторна політика) - напрям державної політики, спрямований на вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Згідно з вказаною нормою, регуляторний акт - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно - правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

До регуляторних органів, зокрема, віднесено місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, а також посадові особи будь-якого із зазначених органів, якщо відповідно до законодавства ці особи мають повноваження одноособово приймати регуляторні акти.

З наведеного слідує, що ознаками регуляторного акта є, зокрема, владно-організаційний характер, приймається (видається) уповноваженим на це суб`єктом, встановлює загальні правила без особистісного характеру, розрахований на багаторазове використання для всіх передбачених ним випадків.

Як свідчать встановлені обставини справи, 23.01.2004р. за №548, відповідачем прийнято рішення «Про орендну плату за землю у м. Світловодську». (а.с. 103)

Положеннями пункту 5 рішення встановлено, що юридичні та фізичні особи, які фактично користуються земельною ділянкою без документів, що дають право користування, і готують документацію із землеустрою для оформлення правовстановлюючих документів, до часу їх оформлення здійснюють плату за фактичне користування земельною ділянкою за окремою цивільно-правовою угодою про відшкодування втрат від недоотримання коштів міським бюджетом за фактичне користування земельною ділянкою у розмірі орендної плати.

Положеннями пункту 8 рішення передбачено, що для всіх юридичних та фізичних осіб, які фактично користуються земельною ділянкою з порушенням земельного законодавства - без відповідних документів, що посвідчують право власності чи право користування, нарахування плати за фактичне користування земельною ділянкою здійснюється у розмірі трьох ставок орендної плати до часу укладення угоди про відшкодування втрат від недоотримання коштів міським бюджетом за фактичне користування земельною ділянкою або оформлення договору оренди.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржене рішення, у тому числі в частині, відповідача є регуляторним актом, який прийнято суб`єктом владних повноважень на виконання владних управлінських функцій.

Приписами частин 1-2 статті 8 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» встановлено, що стосовно кожного проекту регуляторного акту його розробником готується аналіз регуляторного впливу.

Аналіз регуляторного впливу готується до оприлюднення проекту регуляторного акту з метою одержання зауважень та пропозицій.

Приписами частини 4 статті 9 Закону визначено, що проект регуляторного акту разом із відповідним аналізом регуляторного впливу оприлюднюється у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону, не пізніше п`яти робочих днів з дня оприлюднення повідомлення про оприлюднення цього проекту регуляторного акту.

Приписами частини 2 статті 13 Закону передбачено, що повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акту з метою одержання зауважень і пропозицій, проект регуляторного акту та відповідний аналіз регуляторного впливу оприлюднюються шляхом опублікування в друкованих засобах масової інформації розробника цього проекту, а у разі їх відсутності - у друкованих засобах масової інформації, визначених розробником цього проекту, та/або шляхом розміщення на офіційній сторінці розробника проекту регуляторного акту в мережі Інтернет.

Як свідчать встановлені обставини справи, та не спростовано відповідачем , відповідач не дотримався вимог законодавства (проект регуляторного акту не оприлюднювався та не складався аналіз регуляторного впливу), а тому є вірними висновки суду першої інстанції, що враховуючи недодержання таких норм, права приймати спірне рішення було відсутнє.

Крім того, враховуючи норми ст. 26 Закону №280, відповідач не обґрунтував права, на час прийняття такого рішення, в частині встановлення плати за фактичне користування земельною ділянкою у розмірі трьох ставок орендної плати, особам які фактично користуються земельною ділянкою з порушенням земельного законодавства, до часу укладення угоди про відшкодування втрат від недоотримання коштів міським бюджетом за фактичне користування земельною ділянкою або оформлення договору оренди.

Таким чином висновки суду першої інстанції щодо спірних правовідносин встановлені вірно.

Посилання відповідача на судові рішення суду касаційної інстанції судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки такі прийняті за результатами розгляду позовів про стягнення шкоди, відшкодування втрат та не ґрунтувались на прийнятих рішеннях з цього питання, суб`єктів владних повноважень.

Також є помилкові посилання відповідачем на прийняття подібних рішень іншими радами, із зазначенням переліку, оскільки основна маса таких рішень свідчить про прийняття певного порядку для вирішення такого питання або створення комісій, крім того основна підстава звернення позивачем до суду із зазначеним позовом, це порушення процедури прийняття рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 315, ст. 316, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Світловодської міської ради Кіровоградської області залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року у справі №340/3248/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки передбачених ст. 328, ст. 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя Н.П. Баранник

суддя А.А. Щербак