Справа № 440/1984/20
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2020-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2020 р. Справа № 440/1984/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 року (головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк) року по справі № 440/1984/20

за позовом ОСОБА_1

до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) , Головного територіального управління юстиції у Полтавській області

про визнання протиправними дії,зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила:

- визнати протиправними дії посадових осіб при звільненні працівника щодо не виплати вихідної допомоги при звільненні;

- зобов`язати Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) виплатити на її користь вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середньомісячної заробітної плати в сумі 12229,85 грн.;

- стягнути з Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) на її користь середній заробіток за весь період затримки в розрахунку при звільненні з 27 грудня 2019 року по 17 квітня 2020 року (день прийняття позовної заяви) в сумі 43 231,08 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 частково задоволено позов.

Визнано протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Полтавській області щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 у сумі 11963,03 грн.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у сумі 11 963,03 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення цього судового рішення у сумі 3 182,44 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 229,61 грн.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням в частині визначення судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку, просила його скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції помилково застосовано принцип співмірності в частині визначення суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки він не відповідає чинному законодавству, зокрема ст. 117 КЗпП України, якою визначено право працівника на виплату середнього заробітку за весь час затримки.

Також вказує , що судом першої інстанції не вірно вирішено питання розподілу судових витрат, оскільки її позов задоволено в повному обсязі, а отже і судовий збір має бути повернуто в повному обсязі, а не частково.

Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області не погодившись із рішенням суду в частині задоволення позову, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права (КЗпП України, замість Закону України Про державну службу) та порушення норм процесуального права (ненадання оцінки аргументам відповідача щодо пріоритетності приписів законодавства про державну службу відносно трудового законодавства), просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що у зв`язку із змінами, внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади від 19.09.2019 № 117-ІХ (набрав чинності 25.09.2019) до ст. 87 Закону України Про державну службу, вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати виплачується державному службовцю у разі його звільнення виключно з підстав, передбачених п. 1 ч.1 ст. 87 Закону №889-VIII. При цьому, у разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу не передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати. Крім того, відповідач вважає, що оскільки в Законі №889-VIII відсутнє посилання на те, що правовідносини з приводу припинення державної служби врегульовані також законодавством про працю, то в даному випадку мають застосовуватись норми виключно Закону №889-VIII.

Північно-східним міжрегіональним управлінням міністерства юстиції (м.Суми) подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Полтавській області задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Головному територіальному управління юстиції у Полтавській області на посаді головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення, що підтверджується копією трудової книжки та наказу Головного територіального управління юстиції у Полтавській області №750/7 від 29 квітня 2016 року (а.с.67).

У зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, позивача попереджено про припинення державної служби на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, п. 4 ч.1 ст. 83 та п. 11 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" 24 жовтня 2019 року (а.с. 11).

З 27.12.2019 ОСОБА_1 , у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, звільнено з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, п.4 ч.1 ст.83 та п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу", згідно наказу ГТУ юстиції у Полтавській області №1785/к від 23 грудня 2019 року "Про звільнення працівників" (пункт 26) (а.с.54-66).

Позивача звільнено із займаної посади без виплати вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, що підтверджується довідкою Головного територіального управління юстиції у Полтавській області №08-29/101 від 23 січня 2020 року (а.с.17).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до ч.1 ст.44 КЗпП України, оскільки звільнення позивача відбулося також з підстав п. 1 ст. 40 КЗпП України, яка гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до ч.1 ст. 44 КЗпП України. Відповідачем протиправно не здійснено виплату позивачу зазначеної допомоги, а тому на користь позивача підлягає стягненню 11 963, 03 грн.

Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом першої інстанції застосовано принцип співмірності , та стягнуто з відповідача 3 182,44 грн, а не 43 231, 08 грн. які заявлені позивачем.

Також, оскільки позов задоволено частково, на користь позивача стягнуто судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами ст. 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 3 Закону № 889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

Частинами 1-3 ст. 5 Закону № 889-VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Підстави для припинення державної служби визначені у ст. 83 Закону № 889-VIII, відповідно до п. 4 ч. 1 якої, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Частиною 3 ст. 83 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі п. 6 і 7 ч. 1 цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу.

Відповідно до ч. 4 ст. 87 Закону 889-VIII (у редакції, чинній на час винесення наказу про звільнення позивача) передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Таким чином, Законом № 889-VIII (у редакції, чинній на час винесення наказу про звільнення позивача) не передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати у разі звільнення з державної служби на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону 889-VIII.

Судом вірно встановлено, що при звільнені позивачу не проведено розрахунок та виплату одноразової грошової допомоги.

Колегія суддів звертає увагу, що порядок виплати одноразової грошової допомоги при звільненні особи у зв`язку з ліквідацією державного органу та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника з органів юстиції не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Як вбачається зі змісту наказу ГТУЮ у Полтавській області від 23.12. 2019 року №1785/к "Про звільнення працівників", при звільненні ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення ГТУЮ у Полтавській області 27 грудня 2019 року у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Полтавській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", наказу Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України", відповідачем у наказі про звільнення окрім п. 4 ч. 1 ст. 83 та п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" зазначено також п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 16).

Зазначений наказ є чинним, не скасовано, а отже підлягає застосуванню.

Також колегія суддів зазначає, що звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, п. 4 ч. 1 ст. 83 та п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" підтверджується записом у її трудовій книжці НОМЕР_1 (а.с. 4, 5).

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, звільнення позивача з посади, відбулося в тому числі на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 4 ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтею 44 КЗпП України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Таким чином, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, на підставі якого позивача було звільнено із займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до ч. 1 ст. 44 КЗпП України, тоді як ч. 4 ст. 40 цього ж Кодексу не встановлює особливостей застосування положень ст. 44 КЗпП України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 даного Кодексу.

Частиною 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Як випливає з практики ЄСПЛ, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на їх конвенційні права (рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2008 року у справі "C. Дж. та інші проти Болгарії", заява № 1365/07, пункт 39, від 9 січня 2013 року у справі "Олександр Волков проти України", заява № 21722/11, пункт 170).

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Суханов та Ільченко проти України" ЄСПЛ зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (заява № 68385/10 п. 35 та № 71378/10).

У справі Рисовський проти України Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок … і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Таким чином, оскільки приймаючи наказ від 23 грудня 2019 року №1785/к "Про звільнення працівників" в частині звільнення з посади ОСОБА_1 , відповідач самостійно визначився та застосував п. 1 ст. 40 КЗпП України, звільнення на підставі якого гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до ч. 1 ст. 44 КЗпП України, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 мала законні сподівання на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до ч. 1 ст. 44 КЗпП України.

Слід зауважити, що ч. 4 ст. 40 КЗпП України не встановлює особливостей застосування положень ст. 44 КЗпП України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 даного Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 щодо порушення її права на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до ч. 1 ст. 44 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги відповідача зазначених висновків суду не спростовують.

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" обраховується за правилами, визначеними у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (надалі Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Середньденний заробіток ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2019 року по 30 листопада 2019 року складає 556, 42 грн., що вбачається з довідки від 07.05.2020 № 09-79/598 про середній заробіток ОСОБА_1 , виданою Головним територіальним управлінням юстиції у Полтавській області. (а.с. 68).

Колегія суддів погоджується з визначенням судом першої інстанції розміру середньомісячної заробітної плати/вихідної допомоги - 11 963, 03 грн., ((43 відпрацьованих робочих днів у період з 01 жовтня 2019 року по 30 листопада 2019 року х 556, 42)/2 місяці).

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне застосування судом першої інстанції принципу співмірності, а не ст.117 КЗпП України в частині вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

У зв`язку з цим суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Отже ч. 1 ст. 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України визначає випадки, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Розрахунок середнього заробітку здійснюється на підставі п. 2 та 8 постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08.02.1995 року №100.

Судом першої інстанції встановлено, що сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення становить 68 449, 66 грн. ( 556,42 - 123), та при вирішенні питання враховано правові висновки Верховного Суду та зменшено розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку до 3 182,44 грн. ( 4,65% від суми середнього заробітку - процентний вираз суми середньоденної заробітної плати в порівнянні з сумою вихідної допомоги при звільненні).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо застосування принципу співмірності, та враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

За правовими висновками Великої Палати Верховного Суду за певних умов суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах; співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо врахування розміру недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, та вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зменшив розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про невірне вирішення судом питання судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено позовні вимоги у справі про стягнення заробітної плати, а тому відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України " Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 цього Закону сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору відсутні, а тому судове рішення в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню.

Колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлена можливості звернення до суду першої інстанції із заявою про повернення сплаченого судового збору.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, рішення суду відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

В частині вирішення позовних вимог суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Полтавській області - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 по справі № 440/1984/20 - скасувати в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрат зі сплати судового збору у сумі 229,61 грн. (двісті двадцять дев`ять гривень 61 копійка)

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 по справі № 440/1984/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова