Справа № 480/4641/19
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2020-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 р.Справа № 480/4641/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.01.2020 року, головуючий суддя І інстанції: О.О. Осіпова, м. Суми, 40021, повний текст складено 10.02.20 року по справі № 480/4641/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області

про стягнення середнього заробітку та компенсації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області, в якому просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 06.09.2019 р. до 16.09.2019 р. у сумі 5794,86 грн. та компенсацію за невикористані відпустки у розмірі - 1778,88 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що у день звільнення 06.09.2019р. з посади заступника начальника відділу планування контрольно-перевірочної роботи, організації та проведення перевірок відомостей у деклараціях суб`єктів декларування управління податків і зборів з фізичних осіб згідно з п.1 ст.40 КЗпП України (у зв`язку зі скороченням штатної чисельності) їй була видана тільки трудова книжка, а належні їй суми заробітної плати були виплачені лише 16.09.2019р., що підтверджується банківською випискою з карткового рахунку. Отже, оскільки ГУ ДФС у Сумській області не виплатило належні звільненому працівнику суми у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, то позивач вважає, що відповідач повинен виплатити відповідно до ст.117 цього Кодексу середній заробіток за період з 06.09.2019р. до 16.09.2019р. у сумі 5794 грн.86 коп. Крім того, позивач зазначає, що їй було нараховано компенсаційні виплати за невикористані відпустки у розмірі 35881 грн. 56коп. замість 37660 грн. 39коп., тому відповідач повинен виплатити їй різницю у такій компенсації у розмірі 1778 грн. 88коп.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 30.01.2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 3687грн.67коп. з подальшим утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду позивачем та відповідачем подано апеляційні скарги.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 2107,19 грн. та компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 1778,88 грн.

Вказує, що оскільки для розрахунку суми середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні стягується за весь період такої затримки. Відтак, за період з 06.09.2019 року по 16.09.2019 року кількість календарних днів складає 11. Натомість, суд помилково здійснив розрахунок середнього заробітку за 7 робочих днів затримки розрахунку. Крім того, оскільки компенсаційні виплати складають 37660,39 грн., а позивачу виплачено лише 35881,56 грн., то відповідач повинен виплатити компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 1778,88 грн.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову.

Вказує, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, що положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України застосовуються виключно у разі невиплати належних працівнику сум з вини роботодавця. Оскільки ГУ ДФС у Сумській області є територіальним органом державної влади, то фінансування видатків, в тому числі і виплата заробітної плати та належних сум при звільненні, здійснюється виключно з Державного бюджету України, тому не фінансування з Державного бюджету України видатків на виплату всіх належних працівнику сум виключає вину відповідача у несвоєчасній виплаті коштів на користь позивача.

Позивач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.

Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог без змін.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2020 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання Головного управління ДФС у Сумській області про заміну відповідача та проведено заміну відповідача Головного управління ДФС у Сумській області, на правонаступника - Головне управління ДПС у Сумській області

Сторони по справі в розумінні вимог Кодексу адміністративного судочинства України повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

Позивач надав заяву, в якій просив провести розгляд справи за її відсутності.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що наказом ГУ ДФС У Сумській області від 03.09.2019р. №270-0 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу планування контрольно-перевірочної роботи, організації проведення перевірок відомостей у деклараціях суб`єктів декларування управління податків і зборів з фізичних осіб згідно з п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з реорганізацією (а.с.9-11).

Відповідно до розрахункового листа станом на 06.09.2019р. позивачу було нараховано заробітну плату в сумі 61433,06 грн. Проте, відповідно до виписки по рахунку НОМЕР_1 КПК 3507010 по КЕКВ 2111 знаходилось лише 32623,07 грн., яких було недостатньо для здійснення всіх виплат.

14.09.2019 р. ГУ ДФС у Сумській області було направлено до ДКС України платіжне доручення від 13.09.2019 р. №1973 про перерахування коштів, яке було виконано ДКС України 16.09.2019р (а.с.24-27).

16.09.2019р. позивач отримала від відповідача кошти із заробітної плати в загальній сумі 48839 грн.28коп. (а.с.12-13), що підтверджується копією банківської виписки з рахунку.

Вважаючи, що внаслідок затримки розрахунку відповідач повинен сплатити середній заробіток у сумі 5794,86 грн., а також не погоджуючись із визначеним розміром компенсації за невикористані відпустки у розмірі на суму 1778,88 грн., позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 06.09.2019 по 16.09.2019 ( 7 робочих днів) в сумі 3687 грн. 67 коп. з подальшим утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів. В іншій частині суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Колегія судів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно ст. 43 Конституції України, гарантовано право на своєчасне одержання винагороди за працю.

Визначення заробітної плати міститься у статті 1 Закону України "Про оплату праці" та означає винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 27 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За приписами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно наданої відповідачем довідки вбачається, що середньоденний заробіток позивача становить 23179грн.44коп/на 44 робочих днів = 526 грн. 81коп.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Частиною першою статті 117 КЗпП України зазначається, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що позивача було звільнено 06.09.2019 року, повний розрахунок проведено 16.09.2019 року, а відтак, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку повинна вираховуватись саме з кількості робочих днів затримки, оскільки виходячи з аналізу визначення «заробітна плата», це є винагородою, яка виплачується саме за виконану ним роботу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача з приводу необхідності обрахунку кількості днів для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку (календарних днів замість робочих), є помилковими.

При цьому, оскільки 16.09.2019 року розрахунок з позивачем було проведено, суд першої інстанції помилково визначив вказану дату в якості дня затримки розрахунку.

Таким чином, строк затримки розрахунку складає 6 робочих днів, а саме: 6, 9, 10, 11, 12, 13 вересня 2019 року.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку позивача становить: 3160 грн. 86 коп. (526 грн. 81 коп. х 6 робочих днів).

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

При цьому, право особи на отримання грошових коштів не може бути поставлено в залежність від бюджетних асигнувань, про що зазначив як Верховний Суд у постанові від 14.03.2019 у справі № 820/660/17, так і Європейський Суд з прав людини у рішенні «Кечко проти України».

Такий висновок суду першої та апеляційної інстанцій узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, постанові Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 805/3414/17-а.

З урахуванням викладеного, вимог закону та практики Європейського суду з прав людини, безпідставними є посилання відповідача на відсутність на його рахунках коштів для виплати коштів, що не є належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат, які передбачені законом.

З приводу заявлених позивач вимог про стягнення компенсації за невикористані відпустки у розмірі 1778,88 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Так, середній заробіток для виплати компенсацій за невикористану відпустку становить 437,58 грн. за 1 день, що підтверджується довідкою - розрахунком від 17.12.2019р. №276/05-19.

Загальна кількість днів невикористаної відпустки становить 82 дні * 437,58 = 35881,56 грн. компенсації за невикористану відпустку, що й було здійснено ГУ ДФС у Сумській області (а.с.25). Вказана сума ввійшла до складу суми у розмірі 48839 грн. 28 коп., яка виплачена позивачу 16.09.2019р.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав про стягнення на користь позивача компенсації за невикористані відпустки у розмірі 1778 грн. 88коп.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі Ґарсія Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення з Головного управління ДФС у Сумській області на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 526,81 грн. із прийняттям в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаної частини позовних вимог.

В іншій частині рішення суду скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316,317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.01.2020 року по справі № 480/4641/19 скасувати в частині стягнення з Головного управління ДФС у Сумській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 526,81 грн.з .

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.01.2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 07.12.2020 року