Справа № 540/2921/20
Суддя: Морська Г.М.
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/2921/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Морської Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Херсонського (79) прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду із адміністративним позовом до Херсонського (79) прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі - відповідач), у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за додаткові відпустки як одинокій матері, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 04.09.2020 р.;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за додаткову відпустку як одинокій матері, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 04.09.2020 р.

Ухвалою від 08.10.2020 р. відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні).

Ухвалою від 04.11.2020 р. ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, клопотання про закриття провадження у справі, клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та за участю представника ІНФОРМАЦІЯ_2 , клопотання про залучення до участі у справі у якості співвідповідача заступника головного бухгалтера - начальника фінансово - економічного відділу (бухгалтерської служби).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом 79 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 04.09.2020 р. позивача було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення в запас. Зазначає, що 01.09.2020 р. вона звернулася із рапортом щодо виплати грошової компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку одинокій матері за період з 12.07.2016 по18.10.2018, оскільки у зазначений період перебування на службі мала на утриманні та виховання двох дітей віком до 18 років. Однак, станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу військової частини відповідач не провів розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері в період з 2016 по 2018 роки. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві відповідач не погоджується із позицією, викладеною у позовній заяві, оскільки, під час подання рапортів від 01.09.2020 р. та 04.09.2020 р. ОСОБА_1 не було подано до Херсонського прикордонного загону жодного документу, який би реально засвідчував факт набуття нею правового статусу одинокої матері, зокрема факт, що батько дітей дійсно не приймає участі у їх вихованні та не сплачує аліменти. Відтак, оскільки останньою не було подано жодних доказів, які б підтверджували її статус «одинокої матері», то право на отримання додаткової соціальної відпустки як одинокій матері також не підтверджено.

Окремо відповідач зауважує, що оскільки питання щодо виконання рапорту позивачки було покладено на начальника фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби), то протиправною є бездіяльність окремої посадової особи, а не Херсонського прикордонного загону.

З огляду на зазначене вважає позовні вимоги не обґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (ч.7 ст.262 КАС України).

Згідно з ч.2 ст.262 КАС України, якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

Статтею 258 КАС України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що справа підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

12.07.2016 р. між начальником НОМЕР_3 прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України та ОСОБА_2 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України строком.

Наказом начальника 79 прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 12.07.2016 р. №514-ос ОСОБА_2 прийнято на військову службу за контрактом осіб сержантського та старшинського складу, зараховано до списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_4 від 29.07.2016 р. ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».

01.04.2020 р. ОСОБА_1 подала до начальника відділення інспекторів прикордонної служби «Херсон» рапорт у якому клопотала про виплату грошової компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку одинокій матері за період з 12.07.2016 року по 18.10.2018 року загальною тривалістю 34 календарних дні по 17 днів за кожен з двох років у зв`язку зі звільненням з лав Державної прикордонної служби України, як такій, що у зазначений період служби мала на утриманні та вихованні двох дітей віком до 18 років.

Наказом начальника 79 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 04.09.2020 р. №460-ОС лейтенанта ОСОБА_1 (П-041060), начальника 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби «Херсон» І категорії (тип А), згідно з підпунктом «ґ» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 2 частини п`ятої статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» в запас без права носіння військової форми одягу.

Зазначеним наказом встановлено виплатити позивачці винагороду за бойове чергування, визначеного за 13 тарифним розрядом у розмірі 6% від посадового окладу за серпень 2020 року та у розмірі 3% від посадового окладу за вересень 2020 року. На час звільнення позивачки з військової служби за контрактом та виключення зі списків, ОСОБА_1 не було нараховано та виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку одинокій матері.

Не погодившись із зазначеним, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Щодо наявності у позивачки права на додаткову відпустку як одинокій матері, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон України № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Статтею 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» закріплено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Пунктом 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У свою чергу, статтею 4 Закону України «Про відпустки» установлено, такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Разом з тим, згідно з ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

З аналізу зазначеної норми випливає, що право на отримання додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів виникає у жінки, яка працює.

Згідно з ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналіз наведених правових норм дає суду підстави для висновку, що чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, при цьому додаткові відпустки працівникам, які мають дітей надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 Закону України «Про відпустки», а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами.

З матеріалів справи суд встановив, що позивач має двох дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 9-10). Отже, на час зарахування позивачки на службу сину позивачки вже виповнилось 15 років. А відтак суд зазначає, що у позивачки протягом періоду проходження служби виникло право на отримання додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері, яка має на утриманні та вихованні дитину до 15 років (доньку ОСОБА_4 ), у розмірі 10 календарних днів.

У своєму відзиві відповідач зазначає, мовою оригіналу «…Якщо вести мову про виховання ОСОБА_1 двох дітей і наявності в ней правового статусу «жінки, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років», то з даного приводу варто зауважити, що шляхом нескладних математичних підрахунків, можна дійти висновку, що доньці позивачки ОСОБА_4 , 2009 року народження, станом на день зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу та початку проходження останньою військової служби, вже виповнилось 17 років. Тобто і даним правовим статусом остання не володіє…».

Суд не погоджується із вищезазначеним твердженням відповідача, оскільки, із наданої копії свідоцтва про народження, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , відтак на час зарахування позивачки на військову службу 12.07.2016 року, її доньці було лише 7 років, а не 17 як зазначає відповідач.

Стосовно посилання відповідача на ту обставину, що ОСОБА_1 не було надано жодного документу, який би реально засвідчував факт набуття нею правового статусу одинокої матері чи документів, що підтверджують, що батько дітей дійсно не приймає участі у їх вихованні, суд зазначає наступне.

Визначення поняття «одинокої матері» наведене у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 та пункті 5 частини дванадцятої статті 10 Закону України № 504/96-ВР.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Пункт 5 частини дванадцятої статті 10 Закону України № 504/96-ВР визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька.

Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька.

Суд зазначає, що до рапорту від 28.08.2020 р. ОСОБА_1 було долучено копії свідоцтв про народження дітей, свідоцтва про зміну імені, рішення суду про розлучення, довідку про склад сім`ї, акт обстеження житлово-побутових умов.

Крім того, згідно довідок виконавчого комітету Голопристанської міської ради від 14.06.2016 №02-19/Г-96 та від 08.05.2019 №02-41/Г-96 згідно інформації наданої інспектором з благоустрою та охорони правопорядку виконавчого комітету міської ради та сусідів, ОСОБА_1 дійсно з 2015 року і до теперішнього часу проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 разом із донькою та сином в будинку матері ОСОБА_5 .

Також, актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 03.04.2020 р. встановлено, що матір самостійно виховує доньку, яка проживає з нею, старший син навчається та проживає в м.Хмельницьку. З колишнім чоловіком ОСОБА_6 розлучені з 20.11.2015 р. який проживає окремо.

З огляду на вказане, враховуючи досліджені докази, суд дійшов до висновку про те, що позивач має статус одинокої матері, оскільки за час трудових правовідносин з відповідачем, самостійно виховує дитину без участі батька.

Суд зауважує, що відповідач не надав достатніх доказів, які б спростовували самостійне виховання позивачкою доньки.

Щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки варто зазначити наступне.

Як зазначалося судом вище, відповідно до ч. 1 статті 19 Закону України "Про відпустки" жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Згідно із абз. 2 п. 14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів (пункт 17 статті 10-1 Закону № 2011-XII).

У відповідності до пунктів 18, 19 статті 10-1 цього Закону в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Згідно з пунктом 21 статті 10-1 Закону № 2011-XII у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.

Водночас, суд зазначає, що визначення поняття особливого періоду наведене у законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 року № 3543-XII та ЗУ «Про оборону» від 06.12.1991 року №1932-ХІІ (далі за текстом Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

Як передбачено приписами статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею першою Закону № 1932-XII визначено особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Окрім того, у статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження нею військової служби.

При цьому, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Таким чином, з урахуванням викладеного слід дійти висновку, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-XII у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Тобто, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не здійснює впливу на наявність в цілому такого права, яке гарантовано пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ та частиною 1 статті 19 Закону України "Про відпустки".

Окрім того, відповідно до підпункту 6 пункту 8 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справи України від 25.06.2018 р. №558, у рік звільнення зі служби військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зазначеним у пунктах 4, 5 цієї глави, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Виплата грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу.

Грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки провадиться виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства, на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 1 статті 19 Закону України "Про відпустки".

Аналогічного висновку дійшла колегія суддів Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18.

Враховуючи встановлені обставини та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що при звільненні з військової служби позивач мала право на отримання грошової компенсації за невикористані у період з 2016 року по 2018 рік календарні дні додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері, яка виховує одну дитину (доньку ОСОБА_4 ), передбаченої частиною першою статті 19 Закону України "Про відпустки", що свідчить про наявність протиправної бездіяльності.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню, а порушене право позивача підлягає поновленню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані у період з 2016 року по 2018 рік календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері, яка виховує одну дитину до 15 років, передбаченої частиною 1 статті 19 Закону України "Про відпустки", виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, з урахуванням висновків суду.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно із положеннями статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною 1, 7 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Зі змісту доданих до суду документів убачається, що судові витрати позивача складаються з витрат на професійну правничу допомогу та становить 7000,00 грн.

Судом встановлено, що 02.10.2020р. між позивачем (клієнт) та адвокатським об`єднанням «ЮРПРОФІ» укладений договір про надання правової допомоги №28, предметом якого є надання консультацій і роз`яснень з правових питань, складання звернень (заяв, скарг), складання процесуальних документів, представництво та захист клієнта в будь яких органах влади та суді.

Додатковою угодою від 02.10.2020 р. визначено, що адвокатське об`єднання зобов`язується здійснювати представництво клієнта в Херсонському окружному адміністративному суді, та вартість послуг становить 7000,00 грн, зокрема: підготовка позовної заяви 2500,00 грн; підготовка заперечень на відзив 1000,00 грн; супровід справи 2500,00 грн., консультації 1000,00 грн.

Окрім того, п.3.1 додаткової угоди визначено, що оплата послуг з представництва інтересів в суді першої інстанції здійснюється у наступному порядку 50% гонорару сплачується після підписання договору протягом 1 дня, решта суми до 01.11.2020 року.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 та постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18.

Однак, в порушення зазначеної норми позивач не надав до суду жодних доказів фактичного понесення витрат на правничу допомогу (платіжного доручення, квитанції, касового ордеру).

На підставі викладеного та враховуючи, що позивачем не надано доказів оплати гонорара адвоката на підставі договору про надання правової допомоги від 02.10.2020 №28 та акта виконаних робіт від 06.11.2020, судом не проводиться розподіл витрат на правову допомогу через відсутність доказів їх реального понесення.

Частиною 1 статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене та враховуючи, що позов задоволено в повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору підлягають оплаті відповідачем, шляхом стягнення коштів за рахунок бюджетних асигнувань Херсонського (79) прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ).

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Херсонського (79) прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) грошової компенсації за дні додаткової відпустки як одинокій матері, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 04.09.2020 р.

Зобов`язати Херсонський (79) прикордонний загін Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , АДРЕСА_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію за невикористані у період з 2016 року по 2018 рік календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері, яка виховує одну дитину до 15 років, передбаченої частиною 1 статті 19 Закону України "Про відпустки", виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, з урахуванням висновків суду.

Стягнути з Херсонського (79) прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) (, 73036, м.Херсон, вул.Перекопська,175) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Г.М. Морська

кат. 106030000