Справа № 200/10213/20-а
Суддя: Молочна І.С.
Дата ухвалення: 2020-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2020 р. Справа№200/10213/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Молочної І.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

03.11.2020 ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), позивач, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни (місце знаходження: вул. Архітектора Городецького, 13, м. Київ, 01001), Міністерства юстиції України (місце знаходження: вул. Архітектора Городецького, 13, м. Київ, 01001; ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 00015622) про:

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства юстиції України в особі Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, що виявилася у відмові надати ОСОБА_1 публічну інформацію - Завдання і ключові показники результативності, ефективності та якості службової діяльності державних службовців, які займають посаду державних секретарів міністерств на 2020 рік, Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни , відповідно до його запиту на отримання публічної інформації від 07.10.2020, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 07.10.2020 за №ПІ-Т-3648;

- визнання бездіяльності Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни такою, що порушує вимоги пункту 1 частини першої статті 60 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VІІ, що виявилася у відмові надати ОСОБА_1 публічну інформацію - Завдання і ключові показники результативності, ефективності та якості службової діяльності державних службовців, які займають посаду державних секретарів міністерств на 2020 рік, Державного секретаря Міністерства юстиції України БОГАЧОВОЇ Олени Віталіївни , відповідно до його запиту на отримання публічної інформації від 07.10.2020, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 07.10.2020 за № ПІ-Т- 3648;

- визнання бездіяльності Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни такою, що порушує вимоги пунктів 1, 3, 13 частини першої статті 8; частини першої статті 36 Закону України «Про державну службу», що виявилася у відмові надати ОСОБА_1 публічну інформацію - Завдання і ключові показники результативності, ефективності та якості службової діяльності державних службовців, які займають посаду державних секретарів міністерств на 2020 рік, Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни , відповідно до його запиту на отримання публічної інформації від 07.10.2020, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 07.10.2020 за № ПІ-Т- 3648;

- зобов`язання Міністерство юстиції України в особі Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, або особу, що виконує обов`язки Державного секретаря України на час її відсутності (відпустка, відрядження, тимчасова непрацездатність), протягом п`яти робочих днів з дня набрання чинності цього рішення, надати ОСОБА_1 публічну інформацію - Завдання і ключові показники результативності, ефективності та якості службової діяльності державних службовців, які займають посаду державних секретарів міністерств на 2020 рік, Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни , відповідно до його запиту на отримання публічної інформації від 07.10.2020, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 07.10.2020 за № ПІ-Т-3648.

Крім того, позивач просить суд зобов`язати відповідача-2 подати звіт про виконання судового рішення, постановити окрему ухвалу відносно відповідача-1, допустити до негайного виконання рішення у даній справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06.11.2020 відкрито провадження у вказаній адміністративній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідач-1 правом на надання відзиву не скористався.

02.12.2020 до суду надійшов відзив на позов від відповідача-2, разом із заявою про залишення позову без розгляду, та із заявою про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Судом відмовлено в задоволенні заяви Міністерства юстиції України про розгляд справи за правилами загального позовного провадження від 02.12.2020, про що постановлено ухвалу від 03.12.2020.

Ухвалою суду від 03.12.2020 відмовлено в задоволенні заяви Міністерства юстиції України про залишення позову без розгляду від 02.12.2020.

Статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України визначено особливості розгляду окремих категорій справ незначної складності.

Так, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію (пункт 1 частини першої вказаної статті).

Відповідно до частини другої зазначеної статті справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

При цьому, у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив (частина третя статті 263 КАС України).

Отже, відсутні перешкоди для розгляду справи по суті.

На обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він 07.10.2020 звернувся до Міністерства юстиції України із запитом на отримання публічної інформації, в якому просив надати Завдання і ключові показники результативності, ефективності та якості службової діяльності державних службовців, які займають посаду державних секретарів міністерств на 2020 рік, Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни , який був зареєстрований у Міністерстві юстиції України 07.10.2020 за № ПІ-Т-3648. Однак, 13.10.2020 на електронну адресу позивача надійшов лист-відповідь, яким повідомлено адресата, що такі Завдання та ключові показники затверджені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1268-р. При цьому будь-які документи до цього листа не додавались. Позивач вважає, що підстави для відмови в задоволенні його запиту про надання публічної інформації відсутні. Позивач зауважує, що Міністерством юстиції України раніше на запити на отримання публічної інформації надавались Завдання і ключові результативності, ефективності та якості службової діяльності державного службовця, який займає посаду державної служби категорії «Б» або «В» на 2020 рік начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції Дем`яненка Олександра Івановича.

Відповідачем-2 до суду надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про безпідставність викладених в ній доводів. Відповідач-2 зазначив, що ним надано повну та вичерпну відповідь на запит позивача від 07.10.2020. Вказує, що запитувані позивачем Завдання і ключові показники результативності, ефективності та якості службової діяльності державних службовців, які займають посаду державних секретарів міністерств на 2020 рік, Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни є однаковими для всіх державних секретарів міністерств і те, що створення цього документа не передбачено нормами чинного законодавства. Зазначає, що Міністерством юстиції України та Державним секретарем Богачовою О.В. не допущено протиправної бездіяльності, яка б виразилась у ненаданні запитуваної позивачем публічної інформації. Вважає, що права та інтереси позивача не порушено, оскільки йому надано вмотивовану відповідь у строки, встановлені законодавством. Отже, відповідач-2 просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

07.10.2020 позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Міністерства юстиції України із запитом на отримання публічної інформації, в якому просив надати Завдання і ключові показники результативності, ефективності та якості службової діяльності державних службовців, які займають посаду державних секретарів міністерств на 2020 рік, Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни. Вказаний запит зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.10.2020 за №ПІ-Т-3648.

Листом від 13.10.2020, направленим Міністерством юстиції України за підписом Державного секретаря О. Богачової на електронну адресу позивача, адресата повідомлено, що Завдання і ключові показники результативності, ефективності та якості службової діяльності державних службовців, які займають посаду державних секретарів міністерств, на 2020 рік затверджені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1268-р. Будь-які документи до цього листа не додавались.

Не погодившись з результатом розгляду запиту на публічну інформацію, позивач оскаржив дії відповідачів до суду.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати й поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 №2657-XII (далі - Закон України «Про інформацію») інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно зі статтею 5 Закону «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права інтереси юридичних осіб.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VІ (далі - Закон №2939-VІ), відповідно до статті 1 якого публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні, про що зазначено в частині першій статті 19 Закону №2939-VІ. Крім того, даною статтею визначено порядок оформлення запитів на інформацію.

Так, запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (частина друга). Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача (частина третя вказаної статті) та має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі (частина п`ята).

Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VІ).

Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність і об`єктивність наданої інформації та оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 6 частини першої статті 14 Закону №2939-VІ).

Відповідно до частини першої статті 6 Закону №2939-VІ інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Частиною другою статті 6 цього Закону №2939-VІ визначено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Пунктом 2 частини першої статті 15 Закону №2939-VІ передбачено, що розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону №2939-VІ розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані:

1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;

2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;

3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;

4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 Закону №2939-VІ розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Вичерпний перелік випадків, коли розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту про надання інформації, установлений нормами частини першої статті 22 Закону №2939-VІ. Такими випадками є:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього закону.

Відповідно до частин другої-п`ятої статті 22 Закону №2939-VІ відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено:

1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації;

2) дату відмови;

3) мотивовану підставу відмови;

4) порядок оскарження відмови;

5) підпис.

Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що публічна інформація як вид інформації виокремлена з-поміж інших за такими ознаками: вона має бути відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях; вона отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; вона перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Відсутність якоїсь із цих ознак має означати, що така інформація не є публічною. При цьому означення «публічна» не звужено повною відкритістю, доступністю інформації. Створені в процесі діяльності суб`єкта владних повноважень документи можуть містити як відкриту інформацію, так і інформацію з обмеженим доступом, яка, однак, не втрачає у зв`язку із цим ознаки публічної. Обов`язок розпорядника інформації надати на запит інформацію, яка є в його володінні, презюмується.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VІ відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою. Тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, встановлених шляхом застосування «трискладового тесту», передбаченого частиною другою статті 6 Закону №2939-VI.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI, означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права в подібних відносинах викладений у постановах Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №9901/510/18, від 30.01.2020 у справі №806/1959/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №9901/249/19.

Як вбачається зі змісту листа Міністерства юстиції України від 13.10.2020 позивачеві повідомлено, що запитувані ним Завдання і ключові показники результативності, ефективності та якості службової діяльності державних службовців, які займають посаду державних секретарів міністерств, на 2020 рік затверджені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1268-р.

Водночас, вказаний лист взагалі не містить жодного обґрунтування підстави для відмови у наданні запитуваної інформації позивачу, передбаченої положеннями Закону №2939-VI.

Крім того, суд зазначає, що в межах розгляду цієї справи судом не досліджується питання чи є Міністерство юстиції України розпорядником запитуваної інформації, оскільки саме вказаний орган 13.10.2020 надав відповідь на запит позивача про надання публічної інформації без жодних зазначень, що така інформації відсутня у його розпорядженні та повідомлення про належного розпорядника інформації або про його відсутність.

Суд критично оцінює посилання відповідача-2 на те, що запитуваний позивачем документ є однаковим для всіх державних секретарів міністерств і те, що створення цього документа не передбачено нормами чинного законодавства, оскільки у наданій відповідачем-2 відповіді на запит позивача від 07.10.2020 не вказувалось про зазначені обставини, у зв`язку з чим у суду не має підстав вважати, що такі твердження були покладені в основу наданої відповіді.

Також спростовуються наявними в матеріалах справи доказами твердження відповідача-2 про надання позивачу вичерпної відповіді на його запит від 07.10.2020, оскільки, як вже зазначалось судом вище, з наданої Міністерством юстиції України відповіді від 13.10.2020 взагалі не вбачається, чи є вказаний орган розпорядником запитуваної інформації, чи володіє запитуваною інформацією, чи належить інформація, що запитується, до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Отже, суд вважає, що відповідачем-2 при наданні відповіді позивачу від 13.01.2020 не враховано вимоги статті 22 Закону №2939-VI. Адже відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації, а також порушено вимоги цієї статті в частині не зазначення у наданій ним відмові в задоволенні запиту на інформацію мотивованої підстави для такої відмови та не роз`яснення порядку оскарження відмови.

Враховуючи відсутність зазначення Міністерством юстиції України жодного обґрунтування підстави для відмови у наданні запитуваної інформації позивачу, що свідчить про те, що відповідачами не було здійснено належного розгляду запиту позивача про надання інформації від 07.10.2020 по суті, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Водночас, щодо обраного позивачем способу захисту його порушених прав та законних інтересів суд звертає увагу на таке.

Критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці зазначив, що ефективний спосіб захисту повинен бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд суб`єкта владних повноважень дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (Рішення у справі «Гурепка проти України» від 06.09.2005) і такий спосіб захист повинен існувати незалежно від форми його вираження у правовій системі тієї чи іншої країни (Рішення у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» від 15.11.1996). Ефективний спосіб захисту повинен запобігати виникненню або продовженню порушенню чи надати належне відшкодування порушенню, що мало місце (Рішення у справі «Кудла проти Польщі» від 26.10.2000).

Суд зазначає, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Враховуючи те, що Міністерством юстиції України при направленні позивачу 13.10.2020 відповіді на його запит фактично вчинено певні дії, беручи до уваги те, що вказана відповідь від 13.10.2020 є фактично відмовою у наданні запитуваної інформації, суд вважає, що належним та повним способом захисту порушених прав та законних інтересів позивача є визнання дій Міністерства юстиції України в особі Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, що виявилися у відмові надати ОСОБА_1 публічну інформацію - Завдання і ключові показники результативності, ефективності та якості службової діяльності державних службовців, які займають посаду державних секретарів міністерств на 2020 рік, Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни , відповідно до його запиту на отримання публічної інформації від 07.10.2020, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 07.10.2020 за №ПІ-Т-3648, - протиправними.

Крім того, враховуючи те, що в межах розгляду цієї справи суд дійшов висновку про те, що відмова Міністерства юстиції України від 13.10.2020 взагалі не містить жодного передбаченого положеннями Закону №2939-VI обґрунтування, належним способом відновлення порушених прав позивача на даний час є зобов`язання Міністерство юстиції України повторно розглянути запит ОСОБА_1 про надання публічної інформації від 07.10.2020, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 07.10.2020 за №ПІ-Т-3648 з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Щодо зобов`язання надання звіту про виконання судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Вказаною статтею КАС України встановлено право, а не обов`язок суду зобов`язувати подати суб`єкта владних повноважень звіт про виконання судового рішення, тому підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд не вбачає. Адже в порядку статті 129-1 Конституції України, частини 2 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Щодо вимоги позивача постановити окрему ухвалу, яку направити до відповідача, Міністерства юстиції України, для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону для усунення вказаних порушень.

Суд зазначає, що відповідно до норм статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

В межах спірних правовідносин суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали.

Щодо звернення рішення до негайного виконання.

Відповідно до приписів частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду, прийняті в адміністративних справах, визначених пунктами 1, 5 частини першої статті 263, пунктами 1-4 частини першої статті 283 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

Таким чином, рішення суду у цій справі підлягає негайному виконанню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частин першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною третьою статті 139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи викладене, судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача-2 на користь позивача становить 420,40 грн.

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни (місце знаходження: вул. Архітектора Городецького, 13, м. Київ, 01001), Міністерства юстиції України (місце знаходження: вул. Архітектора Городецького, 13, м. Київ, 01001; ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 00015622) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства юстиції України в особі Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, що виявилися у відмові надати ОСОБА_1 публічну інформацію - Завдання і ключові показники результативності, ефективності та якості службової діяльності державних службовців, які займають посаду державних секретарів міністерств на 2020 рік, Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни , відповідно до його запиту на отримання публічної інформації від 07.10.2020, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 07.10.2020 за №ПІ-Т-3648.

Зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути запит ОСОБА_1 про надання публічної інформації від 07.10.2020, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 07.10.2020 за №ПІ-Т-3648 з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 04.12.2020.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом частини 3 статті 243 КАС України зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.С. Молочна