Справа № 120/6146/20-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 р. Справа № 120/6146/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Слободонюка М.В., розглянувши в м. Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

29.10.2020 року до суду через "Електронний суд" надійшла позовна заява ОСОБА_1 (позивач, ОСОБА_1 ), яка поданого його представником - адвокатом Савчуком М.В., до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (відповідач, ГУ ПФУ у Вінницькій області) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". За результатами розгляду даної заяви відповідач виніс оскаржуване рішення за № 16 від 21.08.2020 року, яким відмовив йому у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу для призначення пенсії - 27 років, підтвердивши лише 23 роки 8 місяців 20 днів. Як зазначає позивач, відповідач під час вирішення питання про призначення пенсії безпідставно не взяв до уваги його стаж роботи за період з 10.10.1985 року по 26.12.1989 року у колгоспі "Заповіт Ілліча", з огляду на незавірені належним чином відомості про встановлений мінімум трудової участі та фактичну кількість здійснених заявником вихододнів. Так, на переконання позивача, дана обставина в жодному разі не повинна впливати на підтвердження його стажу за такий період, позаяк відповідний запис у трудовій книжці зроблено належним чином. Додатково зауважує, що додаткові відомості про відпрацьовані трудодні не є основним записом, згідно якого обліковується стаж роботи. Крім того, позивач вважає, що відповідачем безпідставно не зараховано до страхового стажу періоди роботи з 01.06.1983 року по 30.09.1983 року та з 01.12.1995 року по 09.10.1996 року, оскільки використання у записах трудової книжки різних чорнил не є помилкою відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року. Більше того, зауваження відповідача щодо записів про підстави прийняття на роботу не можуть стати законною підставою для виключення відповідного періоду роботи, оскільки основною вказівкою в частині прийняття на роботу є дати, що вказані у перших колонках, а також попередні записи про звільнення з роботи. При цьому, в разі наявності певних розбіжностей у записах трудової книжки, відповідач не обмежений у діях щодо проведення перевірки первинних документів відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1. Вказує, що необґрунтоване неврахування вищевказаного періоду роботи до пільгового стажу суперечить нормам пенсійного законодавства та порушує його право на належний соціальний захист. За таких обставин, позивач вважає таку відмову відповідача протиправною, у зв`язку з чим і звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою суду від 03.11.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня її вручення для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

24.11.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 39242/20), згідно якого ГУ ПФУ у Вінницькій області заперечує проти заявлених позовних вимог та вважає їх безпідставними і необґрунтованими. Так, представник відповідача зазначає, що до загального трудового стажу позивача не зараховано спірні періоди роботи останнього, з причин внесення їх з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року, а саме: з 10.10.1985 року по 26.12.1989 року в колгоспі " ОСОБА_2 ", з огляду на незавірені належним чином відомості про встановлений мінімум трудової участі та фактичну кількість здійснених позивачем вихододнів, оскільки відсутній підпис відповідальної посадової особи, яким підтверджується достовірність внесених відомостей, з 01.06.1983 року по 30.09.1983 року (записи № 13- № 14), а також з 01.12.1995 року по 09.10.1996 року (записи № 22 - № 23), з огляду на наявні виправлення та дописи в наказах про прийом на роботу, не зафіксованих згідно встановлених вимог діловодства. За таких обставин відповідач вважає вимоги безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з вимогами ч. 2, 3 ст. 263 КАС України розгляд справ за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи здійснюється судом у письмовому провадженні в строк не більше 30 днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Так, суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13.08.2020 року звернувся до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За результатами розгляду такої заяви рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області № 16 від 21.08.2020 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу в розумінні ст. 26 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року - не менше 27 років). Мотивами прийняття такого рішення послугували виявлені порушення ведення записів у трудовій книжці відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року. Так, до загального трудового стажу не зараховано періоди роботи заявника з 10.10.1985 року по 26.12.1989 року в колгоспі "Заповіт Ілліча", з огляду на незавірені належним чином відомості про встановлений мінімум трудової участі та фактичну кількість здійснених позивачем вихододнів - відсутній підпис відповідальної посадової особи, яким підтверджується достовірність внесених відомостей; з 01.06.1983 року по 30.09.1983 року (записи № 13 - № 14), а також з 01.12.1995 року по 09.10.1996 року (записи № 22 - № 23), з огляду на наявні виправлення та дописи в наказах про прийом на роботу, не зафіксованих згідно встановлених вимог діловодства. Підтверджений страховий стаж заявника складає 23 роки 8 місяців 20 днів.

Вважаючи, що відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу періоди його роботи: з 10.10.1985 року по 26.12.1989 року у колгоспі "Заповіт Ілліча", з 01.06.1983 року по 30.09.1983 року на посаді шофера ІІІ класу, а також з 01.12.1995 року по 09.10.1996 року на посаді листоноші 2-го класу по доставці письмової кореспонденції і преси, у зв`язку з чим незаконно відмовив йому у призначені пенсії, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходив із наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон від 09.07.2003 № 1058-IV).

Відповідно до ст. 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Статтею 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Отже, з вище зазначеного вбачається, що страховий стаж отриманий до впровадження системи персоніфікованого обліку обчислюється на підставі документів згідно законодавства, що діяло до набрання чинності Закону від 09.07.2003 № 1058-IV.

Згідно вимог ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон від 05.11.1991 № 1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Наведене узгоджується також із положеннями п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993р. (далі - Інструкція) та п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 р. (далі - Порядок).

Згідно п. 3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Із цього слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а необхідність надання будь-яких додаткових уточнюючих довідок виникає лише у випадку коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 року по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 року по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 року по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 року по справі № 242/2536/16-а.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV було, зокрема, не зарахування періоди роботи заявника з 10.10.1985 року по 26.12.1989 року в колгоспі "Заповіт Ілліча", з огляду на незавірені належним чином відомості про встановлений мінімум трудової участі та фактичну кількість здійснених позивачем вихододнів (відсутній підпис відповідальної посадової особи, яким підтверджується достовірність внесених відомостей).

Так, відповідно до абз. 1 та 2 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується, зокрема, робота, здійснювана на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Згідно п.п. 1, 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310 "Про трудові книжки колгоспників" (далі - Постанова № 310), трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх в члени колгоспу.

Відповідно до п.п. 5, 6 Постанови № 310, до трудової книжки колгоспника заносились наступні дані, зокрема: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом до членів колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, припинення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання; відомості про нагородження та заохочення.

Всі записи в трудовій книжці завіряються в усіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідальність за організацію роботи по веденню, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладено на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасність та правильність заповнення трудових книжок несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа (п. 13 Постанови № 310).

Виходячи з наведеного можна дійти висновку про те, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема трудова участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

З трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 10.10.1985 року, копія якої міститься в матеріалах справи, слідує, що в спірний період з 10.10.1985 року по 26.12.1989 року позивач був прийняти в членство колгоспу "Заповіт Ілліча".

При цьому, у розділі "Трудова участь в громадському господарстві" трудової книжки колгоспника наявні записи про встановлений річний мінімум трудової участі в цьому господарстві та його фактичне виконання позивачем.

Так, в спірний період з 10.10.1985 року по 26.12.1989 року ОСОБА_1 відпрацював: за 1985 рік - вироблених мінімумів трудової участі - 56, за 1986 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 292, при встановленому мінімумі 280, за 1987 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 292, при встановленому мінімумі 280, за 1988 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 297, при встановленому мінімумі 280, за 1989 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 328, при встановленому мінімумі 280.

Таким чином, записи трудової книжки позивача свідчать про те, що позивачем у спірний період 1985 року по 1989 року було навіть перевиконано встановлений річний мінімум трудової участі в колгоспі "Заповіт Ілліча".

Однак, незавірення належним чином відомостей про встановлений мінімум трудової участі та фактичну кількість здійснених позивачем вихододнів свідчить лише про неналежне заповнення трудової книжки самим роботодавцем та жодним чином не впливають на факт перебування позивача із вказаним колгоспом у трудових відносинах.

Недотримання правил ведення трудової колгоспника може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права. Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року по справі № 677/277/17.

В даному випадку, суд звертає увагу, що вказані записи в трудовій книжці колгоспника зроблено чітко, зрозуміло та без будь-яких виправлень та неточностей, відсутні ознаки підчисток та підробок, у зв`язку з чим відсутність підпису відповідальної особи на кількості відпрацьованих вихододнів не може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні зазначеного періоду роботи до стажу. При цьому, жодних доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці колгоспника відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем при обрахуванні стажу роботи, необхідного для призначення пенсії.

Більше того, підтвердженням факту роботи в спірний період слугують записи № 1 та № 2, що вказані на 2-й та 3-й сторінці трудової книжки колгоспника № НОМЕР_2 , які є основними записами що обліковують стаж роботи позивача за період з 10.10.1985 року по 26.12.1989 року у колгоспі "Заповіт Ілліча".

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, щодо наявності достатніх підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 10.10.1985 року по 26.12.1989 року в колгоспі "Заповіт Ілліча".

Щодо неврахування відповідачем до страхового стажу періодів роботи з 01.06.1983 року по 30.09.1983 року (записи № 13- № 14), а також з 01.12.1995 року по 09.10.1996 року (записи № 22 - № 23), з огляду на наявні виправлення та дописи в наказах про прийом на роботу, не зафіксованих згідно встановлених вимог діловодства, суд зазначає наступне.

Так, порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 року № 58 (надалі - Інструкція).

Відповідно до п. 2.4 Інструкції, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 2.6 Інструкції передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Згідно з пунктом 2.9 Інструкції виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів.

Пунктом 4.1 Інструкції визначено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Судом встановлено, що у період з 01.06.1983 року по 30.09.1983 року (записи № 13 та № 14) позивач був прийнятий шофером ІІІ класу (наказ № 186-к від 20.09.1983 року) та звільнений по власному бажанню (наказ № 215-к від 30.09.1983 року).

Натомість, у інший період з 01.12.1995 року по 09.10.1996 року (записи № 22 та № 23) позивач був прийнятий листоношею 2-го класу по доставці письмової кореспонденції і преси (наказ № 154/к від 29.11.1995 року) та звільнений з роботи за власним бажанням та в зв`язку з переміною місця проживання (наказ № 129/к від 09.10.1996 року).

Як вказує відповідач, у записі № 13 допущено виправлення в зазначенні даті наказу про прийняття на роботу "№ 186-к" від 20.09.1983 року, а у записі № 22 міститься допис номеру наказу "№ 154/к" про прийом на роботу (графа 4 розділу трудової книжки).

Разом з тим, при оцінці трудової книжки та її записів в цілому, встановлено, що усі записи трудової книжки позивача містять належним чином здійснені записи щодо роботи позивача у спірні періоди, як до моменту звільнення, так і після відповідного переведення (звільнення) на іншу роботу. Записи про ці періоди роботи засвідчені відповідними печатками підприємств і дефектів їх вчинення не мають, тобто відповідають вимогам пунктів 2.2, 2.4 п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 року № 58.

Разом із тим, спосіб внесення цих записів, їх порядковість, безвідривність, а також чітка часова послідовність не дає підстав вважати суду, що мали місце будь-які неправомірні дії з метою штучного (безпідставного) формування стажу позивача. У той же час, вказаний запис який містить виправлення (запис № 13, в частині зазначення дати прийняття на роботу) жодним чином не впливає на визначений у трудовій книжці трудовий стаж позивача за спірний період, а лише стосується номерів розпорядчого документа про прийняття на роботу.

Принагідно, суд також зауважує, що записи періоду роботи чорнилами різного кольору не є тим недоліком, який може мати наслідком порушення конституційного права позивача на пенсійне забезпечення, тому спірний період роботи з 01.12.1995 року по 09.10.1996 року також має бути зарахований позивачу до загального страхового стажу.

При цьому суд вважає, що формальні неточності у документах не можуть ставитись в залежність від існування певних документів, відсутніх не з вини такої особи, збереження яких не може нею контролюватись.

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом у постанові від 30.09.2019 у справі № 638/18467/15-а формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду щодо обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Водночас, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Європейський суд з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011 року) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Таким чином, покладання на позивача тягаря відповідальності за окремі недоліки процедури ведення трудових книжок працівників, допущені роботодавцем свідчить про нерозсудливість відповідача при виконанні ним державних функцій у спірних правовідносинах.

Підставою як для призначення пенсії так і для її перерахунку у подальшому є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Зазначений висновок викладено в постанові Верховного суду від 6 березня 2018 року по справі № 754/14898/15-а.

Суд вкотре звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

У даному випадку, на думку суду, відповідач беззаперечно міг встановити факт зайнятості позивача у спірні періоди з 01.06.1983 року по 30.09.1983 року на посаді шофера ІІІ класу, а також з 01.12.1995 року по 09.10.1996 року на посаді листоноші 2-го класу по доставці письмової кореспонденції і преси, так як в трудовій книжці міститься неточність записів лише у номерах наказу про прийняття на роботу, в той час як дати прийняття на роботу та звільнення із неї зазначені без будь-яких виправлень.

За наведених вище обставин, прийняте відповідачем рішення № 16 від 21.08.2020 року про відмову в призначені пенсії за віком є протиправним та таким, що підлягає скасуванню судом.

Щодо вимоги зобов`язального характеру про призначення пенсії то суд враховує те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Судом встановлено, що з урахуванням підтвердженого в судовому засіданні страхового стажу позивача, його загальний розмір становитиме більше ніж 27 років, що є достатньою підставою для призначення пенсії згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому, позивач звернувся із заявою про призначення пенсії 13.08.2020 року, а тому суд вважає, що ОСОБА_1 має бути призначено пенсію з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто, з 18.08.2020 року.

За приписами статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно зі статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Таким чином наявні підстави для задоволення адміністративного позову.

З урахуванням вимог ч. 1 ст. 139 КАС України сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 840,80 грн. належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 6, 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 16 від 21.08.2020 року про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 10.10.1985 року по 26.12.1989 року, з 01.06.1983 року по 30.09.1983 року, з 01.12.1995 року по 09.10.1996 року та призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" починаючи з 18.08.2020 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області сплачений при зверненні до суду судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп. (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (місце знаходження: вул. Хмельницьке шосе, буд. 7, м. Вінниця, 21100, ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович