Справа № 260/2818/20
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

03 грудня 2020 року м. Ужгород№ 260/2818/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) 09 вересня 2019 року на загальну суму 57256,50 грн.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом відповідача від 09.09.2019 №204 його виключено із списків особового складу частини, однак грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 по 2019 рік, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виплачено не було. У відповідь на звернення до відповідача з проханням виплатити такі кошти отримав відмову, обґрунтовану тим, що його було направлено до нового місця роботи, а тому правові підстави для виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки відсутні. Такі дії відповідача вважає протиправними та такими, що порушують гарантоване законодавством право на своєчасне одержання винагороди за працю.

06 жовтня 2020 року до Закарпатського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву №1123 від 29.09.2020, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує. Зокрема, зазначив, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткових, припиняється, а тому заявлена позовна вимога є безпідставною. Окрім того, звернув увагу суду на те, що позивач не був звільнений з військової служби, а тільки переведений до нового місця служби. У зв`язку з чим вважає, що позивач набув право на отримання невикористаної додаткової відпустки за новим місцем роботи.

08 жовтня 2020 року позивач надіслав до Закарпатського окружного адміністративного суду відповідь на відзив, в якій з доводами відповідача не погодився. Зазначив, що право на отримання грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку не обмежується будь-яким строком. Відпустка, передбачена ст. 162 Закону України «Про відпустки», є гарантованою державою пільгою, яка надається незалежно від відпрацьованого часу один раз впродовж року, а в разі невикористання такої протягом року переноситься на інший період. Ця пільга не може бути обмежена, в тому числі оголошенням мобілізації. Стосовно тверджень відповідача про можливість отримання грошової компенсації за новим місцем роботи зазначає, що Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації в Закарпатській області, де він на даний момент проходить службу, не відноситься до Збройних Сил України та Міністерства оборони України, а тому не є правонаступником відповідача.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що майор ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) проходив військову службу за контрактом в Збройних силах України, зокрема, у спірний період у військовій частині НОМЕР_1 та отримав статус учасника бойових дій.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) №405 від 22 липня 2019 року, відповідно до ст. 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та п.п. 10, 144 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України майора ОСОБА_1 , помічника командира бригади начальника служби охорони державної таємниці 128 окремої гірсько-штурмової бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, за його згодою, увільнено від займаної посади, припинено дію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, виключено його зі списків особового складу Збройних Сил України та направлено для подальшого проходження військової служби до Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (арк. спр. 7).

Наказом т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №204 від 09.09.2019 майора ОСОБА_1 , призначеного наказом Міністра оборони України від 22 липня 2019 року №405 до Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Закарпатській області, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 09 вересня 2019 року (арк. спр. 8).

Із зазначеного наказу вбачається, що при виключенні зі списків особового складу військової частини грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій, ОСОБА_1 виплачено не було.

У відповідь на скеровану до військової частини НОМЕР_1 заяву ОСОБА_1 листом №126/53/1691 від 26.12.2019 повідомлено, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки не може бути виплачена у зв`язку з тим, що виплата такої здійснюється тільки у разі звільнення з військової служби. В той же час ОСОБА_1 направлено до нового місця служби м. Ужгород (а не звільнено) (арк. спр. 10).

Вважаючи дії відповідача щодо не виплати під час виключення з особового складу частини передбаченої нормами законодавства України грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку протиправними, з метою захисту порушеного права позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно ст. 40 Закону №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Право військовослужбовців на відпустки гарантується нормами ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 р. (далі Закон) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Так, зокрема, ч. 8 ст. 101 Закону передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Ст. 162 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено надання учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Вказане кореспондується також з положеннями п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №3551-XII від 22.10.1993.

Отже, законодавством гарантовано право військовослужбовців, які мають статус учасника бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідач серед іншого заявляє, що у позивача було відсутнє право на отримання згаданої додаткової відпустки з огляду на оголошення в Україні часткової мобілізації.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Ч. 17 ст. 101 Закону визначено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Відповідно до ч. 19 ст. 101 Закону, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII та «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-XII, згідно з яким таким є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Аналіз зазначених законодавчих норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Навпаки, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Тому суд вважає, що у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 101 Закону у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 8 ст. 101 Закону, ст. 162 Закону України «Про відпустки».

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у зразковій справі щодо грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку військовослужбовцям у період мобілізації у рішення від 16 травня 2019 року (справа №620/4218/18), залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019.

Тому суд вважає, що незважаючи на оголошення указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 часткової мобілізації, у ОСОБА_1 зберігається право на отримання додаткової відпустки як учасника бойових дій.

В обґрунтування правомірності заявлених позовних вимог позивач заявляє, що у зв`язку із виключенням його зі списків військової частини НОМЕР_1 в нього виникло право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, яке відповідачем реалізовано не було.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Момент виникнення в особи права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки законодавець пов`язує із фактом звільненням військовослужбовця з військової служби.

Так, відповідно ч. 14 ст. 101 Закону, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Вказане кореспондується також з положеннями розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 (далі Порядок).

Зокрема п. 3 розділу XXXI Порядку передбачено, що у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення (п. 5 розділу XXXI Порядку).

Перелік підстав для звільнення військовослужбовців унормовано ст. 26 Закону №2232-XII, відповідно до якої звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:

а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби не був, натомість надалі продовжує проходити таку у складі Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, до якої він був направлений, відповідно до положень ст. 6 Закону №2232-XII та п.п. 10, 144 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах Укрїани, наказом міністра оборони України №405 від 22 липня 2019 року (арк. спр. 7).

Вказана обставина позивачем не заперечується.

З огляду на що суд вважає, що у відповідача на момент виключення ОСОБА_1 з особового складу частини не виникли обов`язки, передбачені нормами ч. 14 ст. 101 Закону та п.п. 3, 5 розділу XXXI Порядку, щодо обов`язкової виплати грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки.

В свою чергу норми чинного законодавства, що регулюють проходження військовослужбовцями військової служби, не унормовано порядок дій військової частини при переведенні військовослужбовця у разі невикористання таким всіх наявних днів додаткової відпустки.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17.

Так, ст. 81 Кодексу законів про працю України передбачено, що за бажанням працівників, переведених на роботу з одного підприємства, установи, організації на інше підприємство, в установу, організацію, які не використали за попереднім місцем роботи повністю або частково щорічну основну відпустку і не одержали за неї грошової компенсації, щорічна відпустка повної тривалості надається до настання шестимісячного терміну безперервної роботи після переведення. Якщо працівник, переведений на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, повністю або частково не використав щорічні основну та додаткові відпустки і не одержав за них грошову компенсацію, то до стажу роботи, що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки, зараховується час, за який він не використав ці відпустки за попереднім місцем роботи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 під час переведення його з військової частини НОМЕР_1 до Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (09 вересня 2019 року) не виявив бажання на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Відповідна заява була подана ОСОБА_1 тільки 23 грудня 2019 року. Тому суд вважає, що невикористана позивачем за попередній місцем проходження служби відпустка вважається перенесеною за новим місце проходження служби, яку ОСОБА_1 вправі отримати за бажанням фактично або у формі грошової компенсації у разі майбутнього звільнення.

Таким чином, розглянувши матеріали даної адміністративної справи крізь призму законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у відповідності до вимог п. 15.5 Розділу VII Перехідних положень КАС України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017р.).

СуддяР.О. Ващилін