Справа № 200/8504/19-а
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 200/8504/19-а

адміністративне провадження № К/9901/6088/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Блажівської Н.Є.,

суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року (суддя- Чекменьов Г.А.)

та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2020 року (судді Блохін А.А., Гаврищук Т.Г., Сухарьок М.Г.)

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Донецькій області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (надалі також - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (надалі також - Відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення від 9 січня 2019 року № 2-0581.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, послався на те, що він є власником 10/100 комплексу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що є будівлею промисловості. Вказане повідомлення-рішення Позивач вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки відповідно до підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (надалі також - ПК України) не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Крім того, Позивач зазначив про те, що податковий орган відповідно до підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України в редакції 2016 року мав право надіслати податкове повідомлення-рішення протягом одного року, тобто до 2017 року.

1.2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що:

- застосування пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. В межах спірних відносин наявна лише одна з обов`язкових умов - виробничі приміщення.

- податковим органом визначена сума грошового зобов`язання платника податку не пізніше закінчення 1095 дня, а факт затримки контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати податку. Порушення строку направлення податкового повідомлення-рішення не впливає на його законність.

1.3. Короткий зміст касаційної скарги та відзиву на неї

Вважаючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що не є законними та обґрунтованими, Відповідач в касаційній скарзі просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

При цьому касаційну скаргу Позивач обґрунтував необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Аргументуючи необхідність скасування рішень першої та апеляційної інстанції у справі № 200/8504/19-а, скаржник в касаційній скарзі та додаткових пояснення посилався, зокрема, на те, що 10/100 комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з огляду на приписи підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, якими чітко визначено, що об`єктами оподаткування не можуть бути будівлі промисловості. На підтвердження факту належності будівлі, власником частки якої є Позивач, було надано копію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 20 вересня 2012 року № ДЦ8 (надалі - Декларація), що містить підпис посадової особи та печатку уповноваженого органу. Даний документ є дійсним, не оскаржений жодними особами. Відповідно до Декларації будівлі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, - згідно з державним класифікатором будівель та споруд ДК018-2000 присвоєно код -1251.0 "Будівлі промисловості".

Позивач вважає, що суди першої та апеляційної інстанції, всупереч вимог підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, зробили висновок про те, що для того аби скористатися зазначеною податковою пільгою необхідно не тільки щоб будівля мала статус будівлі промисловості, але й щоб суб`єкт який є її власником використовував її в промисловому виробництві, та був юридичною особою.

В додаткових поясненнях, Позивач послався також й на те, що Верховним Судом винесено постанову від 24 березня 2020 року у справі № 280/5332/18, висновки в якій щодо застосування визначеної у підпункті "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України податкової пільги є відмінними від тих, які зроблено судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідач не скористався правом надіслати відзив на касаційну скаргу.

2. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ

Позивач є власником 10/100 комплексу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Маріупольської міської ради від 27 лютого 2015 року № 6/46-5136 (підпункт 6.2. пункту 6) було встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 0,01 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2016 рік" мінімальна заробітна плата складала 1378 грн., тобто у гривневому еквіваленті ставка податку складала (0,01% х 1378 грн. = 0,1378 грн.).

Рішенням Маріупольської міської ради від 28 січня 2016 року № 7/4-37 (пункт 1.4) з 1 лютого 2016 року встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 1,0 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2016 рік" мінімальна заробітна плата складала 1378 грн., тобто у гривневому еквіваленті ставка податку складала (1,0% х 1378 грн. = 13,78 грн.).

9 січня 2019 року ГУ ДФС у Донецькій області прийнято податкове повідомлення-рішення № 2-0581, яким Позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік в сумі 2074,74 грн.

3. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

3.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частинами першою-другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При цьому за змістом частини третьої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Використовуючи ці повноваження для ефективного захисту прав Позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, суд звертає увагу на таке.

Правову оцінку аналогічному змісту правовідносин, що виникли між Позивачем та Відповідачем, надано Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду при ухваленні 17 лютого 2020 року постанови у справі №820/3556/17.

Судова палата в цій справі вирішила частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 806/2676/17, на яку посилалися суди першої та апеляційної інстанцій в обґрунтування правомірності прийнятого Відповідачем індивідуального акта, що є предметом оскарження у цій справі.

В подальшому висновки касаційного суду у справі №820/3556/17 були застосовані Верховним Судом у таких постановах: від 25 лютого 2020 року у справі №0940/1708/18; від 5 березня 2020 року у справі №825/1625/17, від 5 березня 2020 року у справі №809/1507/17, від 12 березня 2020 року у справі №2240/2385/18, від 20 березня у справі №0340/1655/18, від 24 березня 2020 року №280/5332/18, від 1 квітня 2020 року у справі №120/4261/18-а, від 07 квітня 2020 року у справі №200/8228/19-а, від 10 квітня 2020 року у справі №809/990/18, від 16 квітня 2020 року у справі № 810/1011/18, від 23 квітня 2020 року у справі № 240/6132/18, від 21 травня 2020 року у справі №1940/1313/18, від 21 травня 2020 року у справі №820/5356/17, від 5 червня 2020 року у справі №300/352/19, від 24 липня 2020 року у справі №500/90/19, від 21 жовтня 2020 року у справі № 806/2686/18, від 11 листопада 2020 року у справі №826/6647/17.

З урахуванням позицій, висловлених Верховним Судом, а також зважаючи необхідність врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постановах Верховного Суду після подання касаційної скарги, Суд звертає увагу на таке.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

При цьому обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм "будівлі промисловості", лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття "промисловість", у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі, які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Таким чином, застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

За наведеного тлумачення положень Податкового кодексу України, під час розгляду цієї справи підлягало встановленню, чи відносяться до будівель промисловості об`єкти нерухомості, що належать позивачу, та чи фактично використовував він їх у межах власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво).

З`ясування цих обставин є необхідним для висновку щодо наявності чи відсутності у позивача підстав для застосування до нього пільги, передбаченої пунктом "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Однак, суди попередніх інстанцій вказаного вище не врахували й обставин щодо використання чи невикористання об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду) не встановили.

Суд касаційної інстанції, в свою чергу, позбавлений можливості встановлювати нові обставини справи й надавати їм оцінку з огляду на визначені процесуальним законом межі повноважень суду касаційної інстанції під час касаційного перегляду справ.

3.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частинами першою-третьою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на момент подання касаційної скарги; далі - КАС України) передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Переглянувши судові рішення та перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи, правильність застосування ними норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 3, 345, 353, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2020 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.Є. Блажівська

Судді О.В. Білоус

І.Л. Желтобрюх