Справа № 420/6417/20
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2020-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/6417/20
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року (суддя Балан Я.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 12 серпня 2020 року) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за участю третьої особи: Департамента аналітики та контролю Одеської міської ради, про скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В:

16 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за участю третьої особи: Департамента аналітики та контролю Одеської міської ради, в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №60408999 від 24.10.2019 року;

- визнати протиправною та скасувати постанову про арешт коштів боржника №60408999 від 24.10.2019 року;

- визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника №60408999 від 24.10.2019 року.

- зобов`язати відповідача зняти арешт з коштів позивачки;

- зобов`язати відповідача зняти арешт з майна позивачки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 був задоволений частково. Визнано протиправними та скасовано постанови Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відкриття виконавчого провадження №60408999 від 24.10.2019 року, про арешт коштів боржника №60408999 від 24.10.2019 року, про арешт майна боржника №60408999 від 24.10.2019 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням Другий Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подав апеляційну скаргу, у яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що Департамент аналітики та контролю Одеської міської ради не є органом державної влади та не утримується з державного бюджету, а тому, виконавчі документи, видані департаментом, можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Також апелянт наголошує на безпідставності посилань позивача щодо ненаправлення на його адресу оскаржуваних постанов. Також, виконавчі документи Департаменту аналітики та контролю Одеської міської ради, як виконавчого органу Одеської міської ради, можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років та були перервані у зв`язку з пред`явленням виконавчого документа до виконання шляхом його первинного пред`явлення до виконання листом департамента аналітики та контролю Одеської міської ради №02-24/1009 від 17.10.2018 року.

Позивачка рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову не оскаржувала, надіслала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому зазначила про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Департаменту аналітики та контролю Одеської міської ради про накладення штрафу №ОМС-ОД1142/1180/НП/АВ/ІП/ФС/171 від 14 грудня 2018 року (керуючись статтею 259 Кодексу законів про працю України, статтею 53 Закону України «Про зайнятість населення», частиною третьою статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктом 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17 липня 2013 року, та на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України) вирішено накласти на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штраф у розмірі 781830,00 гривень (Т. 1, а.с. 103-104).

У вказаній постанові зазначений строк пред`явлення до виконання до 14.01.2019 року.

Тобто, постанова №ОМС-ОД1142/1180/НП/АВ/ІП/ФС/171 від 14 грудня 2018 року, могла бути пред`явлена до виконання протягом трьох місяців з дня винесення або з дня залишення скарги або протесту на постанову без задоволення у разі оскарження (Т. 1, а.с. 104).

03 квітня 2019 року Другим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було повернуто Постанову №ОМС-ОД1142/1180/НП/АВ/ІП/ФС/171 від 14 грудня 2018 року без прийняття до виконання на підставі п. 8 ч. 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме - стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску (Т. 1 а.с. 105).

17 жовтня 2019 року (після закінчення строку на пред`явлення постанови до виконання) Департамент аналітики та контролю Одеської міської ради повторно звертається з заявою до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо прийняття до виконання Постанови №ОМС-ОД1142/1180/НП/АВ/ІП/ФС/171 від 14 грудня 2018 року (Т. 1 а.с. 102).

24 жовтня 2019 року Другим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанови:

про відкриття виконавчого провадження №60408999 щодо примусового виконання Постанови №ОМС-ОД1142/1180/НП/АВ/ІП/ФС/171 від 14 грудня 2018 року (а.с. 109);

про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 78183,00 гривень (а.с.110);

про арешт коштів боржника (а.с. 111);

про арешт майна боржника (а.с. 112).

Не погоджуючись з такими рішеннями та діями відповідача позивачка звернулась з адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було пропущено законодавчо визначений тримісячний строк для пред`явлення постанови до виконання та відсутні докази звернення з заявою про поновлення пропущеного строку. Крім того, судом було вказано про відсутність у виконавчому провадженні №60408999 від 24.10.2019 року доказів надсилання відповідачем на адресу позивачки спірних постанов рекомендованим поштовим відправленням.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року (далі - Закон №1404-VIII) установлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Частиною 1 статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17 липня 2013 року (далі - Порядок №509), визначено механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».

Штраф сплачується протягом одного місяця з дня прийняття постанови про його накладення, про що суб`єкт господарювання або роботодавець повідомляють уповноваженій посадовій особі, яка склала постанову про накладення штрафу.

Не сплачені у добровільному порядку штрафи стягуються, зокрема, органами державної виконавчої служби (щодо штрафів, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України).

Суд першої інстанції врахував, що ст. 4 Закону №1404-VIII, у редакції закону на момент первинного звернення Департаменту аналітики та контролю Одеської міської ради з заявою про прийняття до виконання Постанови №ОМС-ОД1142/1180/НП/АВ/ІП/ФС/171 від 14 грудня 2018 року, були визначені вимоги до виконавчого документа.

Зокрема, ч. 4 ст. 4 Закону №1404-VIII було встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим (пункт 8).

Крім того, положеннями ч. 2 ст. 26 Закону №1404-VIII було визначено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

03 квітня 2019 року Другим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було повернуто Постанову №ОМС-ОД1142/1180/НП/АВ/ІП/ФС/171 від 14 грудня 2018 року без прийняття до виконання саме на підставі п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону України №1404-VIII - стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску.

Авансовий внесок у виконавчому провадженні - це кошти, внесені стягувачем на окремий не бюджетний рахунок, відкритий Міністерством юстиції України, міжрегіональними управліннями юстиції Міністерства юстиції України, відділами державної виконавчої служби в органах, що здійснюють казначейське обслуговування та державних банках, приватним виконавцем в банках до відкриття виконавчого провадження, які використовуються виконавцем для організації та проведення виконавчих дій в спосіб та порядок встановлений Міністерством юстиції України.

Разом з тим, 15 травня 2019 року Другий сенат Конституційного Суду України визнав неконституційною норму Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено розміри авансового внеску, який стягувачі мають сплатити при примусовому виконанні судових рішень.

Тобто, положення частини другої статті 26 Закону №1404-VIII визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з Рішенням Конституційного Суду №2-р(II)/2019 від 15.05.2019 року, оскільки держава має позитивний обов`язок забезпечувати виконання судового рішення, проте визначеним положеннями частини другої статті 26 Закону №1404-VIII правовим регулюванням щодо обов`язкового авансування початку примусового виконання судового рішення особою, на користь якої ухвалене це рішення, такий обов`язок держави перекладено на вказану особу, що нівелює сутність її конституційного права на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України.

Як вбачається з матеріалів справи та вже зазначалося вище, 17 жовтня 2019 року Департамент аналітики та контролю Одеської міської ради повторно звертається з заявою до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо прийняття до виконання Постанови №ОМС-ОД1142/1180/НП/АВ/ІП/ФС/171 від 14 грудня 2018 року, саме з посиланнями на Рішення Конституційного Суду №2-р(II)/2019 від 15.05.2019 року.

А 24 жовтня 2019 року відповідач відкрив виконавче провадження та прийняв три оскаржувані постанови.

Проте колегія суддів, як і суд першої інстанції, зауважує, що на момент законодавчо визначеного строку звернення Департамента аналітики та контролю Одеської міської ради з заявою про прийняття до виконання Постанови №ОМС-ОД1142/1180/НП/АВ/ІП/ФС/171 від 14 грудня 2018 року, вищевказані норми Закону №1404-VIII щодо авансового внеску були чинними, не конституційними не визнавалися.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду, як джерело права.

Так, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), №33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), №48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), №21151/04, пункту 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), №10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), №10373/05, пункт 73).

З огляду на таке можна зробити висновок, що Департаментом аналітики та контролю Одеської міської ради було порушено принцип належного врядування, оскільки у законодавчо встановлений період для пред`явлення постанови про накладення штрафу до виконання, чинними та прямими нормами законодавства (Законом №1404-VIII) було визначено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску, що у свою чергу Департаментом аналітики та контролю Одеської міської ради виконано не було.

Доказів оскарження Департаментом аналітики та контролю Одеської міської ради повернення постанови про накладення штрафу без прийняття до виконання через несплату авансового внеску матеріали виконавчого провадження №60408999 - не містять.

Крім того, факт визнання 15 травня 2019 року Другим сенатом Конституційного Суду України неконституційною норму Закону України «Про виконавче провадження» щодо сплати авансового внеску не може слугувати обґрунтуванням поважності причини тривалого зволікання Департамента аналітики та контролю Одеської міської ради з повторною заявою про прийняття Постанови №ОМС-ОД1142/1180/НП/АВ/ІП/ФС/171 від 14 грудня 2018 року, до 17 жовтня 2019 року.

Суд першої інстанції вірно вказав на те, що постанова №ОМС-ОД1142/1180/НП/АВ/ІП/ФС/171 від 14 грудня 2018 року мала бути пред`явлена до виконання протягом трьох місяців з дня винесення або з дня залишення скарги або протесту на постанову без задоволення. Адже, як зазначалося вище, згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, за якими стягувачем є держава або державний орган, можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. До того ж, в самій постанові було зазначено, що строк пред`явлення її до виконання - до 14 січня 2019 року (включно) (Т.1, а.с. 104)

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що, звернувшись повторно 17 жовтня 2019 року із заявою до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо прийняття до виконання Постанови №ОМС-ОД1142/1180/НП/АВ/ІП/ФС/171 від 14 грудня 2018 року, Департаментом аналітики та контролю Одеської міської ради було пропущено законодавчо визначений тримісячний строк для пред`явлення постанови до виконання.

Крім того колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що рішення Конституційного Суду №2-р(II)/2019 від 15.05.2019 року, яким положення частини другої статті 26 визнано такими, що не відповідають Конституції України, не є автоматичною підставою для поновлення Департаменту аналітики та контролю Одеської міської ради строку пред`явлення до виконання постанови про накладення штрафу.

Разом з тим на момент виникнення спірних правовідносин статтею 376 КАС України було визначено можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 376 КАС України стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Якщо виконавче провадження відкрито і примусове виконання здійснюється державною виконавчою службою або приватним виконавцем на підставі документів, передбачених у пунктах 1, 11, 2 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII, тобто на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; судових наказів; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом, заяви та скарги розглядаються судом, який видав рішення, що перебуває на примусовому виконанні.

Однак, якщо примусове виконання здійснюється на підставі документів, виданих іншими органами, у даному випадку Департаментом аналітики та контролю Одеської міської ради, такі заяви учасників виконавчого провадження мали розглядатися у порядку, передбаченому статтею 287 КАС України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №442/2270/17-ц від 12 вересня 2018 року та №422/2248/17 від 05 грудня 2018 року.

Проте, у матеріалах справи відсутні докази звернення Департаменту аналітики та контролю Одеської міської ради з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення Постанови №ОМС-ОД1142/1180/НП/АВ/ІП/ФС/171 від 14 грудня 2018 року до виконання, матеріали виконавчого провадження №60408999 від 24 жовтня 2019 року.

Пунктом 2 частини 4 статті 4 Закону України №1404-VIII визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що Департамент аналітики та контролю Одеської міської ради не є органом державної влади, а тому виконавчі документи, видані департаментом, можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, з огляду на наступне.

Як вже зазначалося вище, Порядком №509 визначено механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».

Згідно з п. 2 Порядку №509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).

Крім того, згідно з пп. 3.3.14 п. 3.3 розділу 3 Положення про департамент аналітики та контролю Одеської міської ради, директор Департаменту накладає штрафи на суб`єктів господарювання та роботодавців за порушення законодавства про працю та зайнятість населення відповідно до законодавства України.

Саме у порядку, передбаченому п. 8 Порядку №509 відбувся розгляд справи про накладання штрафу уповноваженими посадовими особами на позивачку.

Отже, у даному випадку, Департамент аналітики та контролю Одеської міської, як уповноважений орган, здійснював державний контроль за законодавством про працю та зайнятість населення на території м. Одеса, а тому, фактично, виконував функції державного органу у межах покладених на нього обов`язків.

Разом з тим, кошти від сплати штрафів (фінансових санкцій) за порушення законодавства про працю, що накладаються місцевими органами виконавчої влади та виконавчими органами місцевих рад, у тому числі Департаментом аналітики та контролю Одеської міської, перераховуються до місцевого бюджету, а тому, вказані органи діють в інтересах держави, з чим погоджується апеляційний суд.

Більш того, суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що у постанові Департамента аналітики та контролю Одеської міської ради №ОМС-ОД1142/1180/НП/АВ/ІП/ФС/171 від 14 грудня 2018 року чітко визначений строк пред`явлення її до виконання, що також відповідає формі постанови, затвердженій наказом Міністерства соціальної політики України №1338 від 18.08.2017 року та складає - три місяці (Т. 1, а.с. 104).

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Другим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було прийнято до виконання Постанову №ОМС-ОД1142/1180/НП/АВ/ІП/ФС/171 від 14 грудня 2018 року, строк пред`явлення якої було пропущено, а тому, постанова про відкриття виконавчого провадження №60408999 від 24.10.2019 року - є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 26 Закону України №1404-VIII у разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника.

У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт у порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про протиправність постанови про відкриття виконавчого провадження №60408999 від 24.10.2019 року, похідні постанови, такі як: постанова про стягнення виконавчого збору, постанова про арешт коштів боржника, постанова про арешт майна боржника, також є протиправними та підлягають скасуванню.

Окрім того, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, статтею 28 Закону України №1404-VIII встановлено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази надсилання позивачці постанови про відкриття виконавчого провадження, постанови про накладення арешту на кошти та постанови про накладення арешту на майно, у виконавчому провадженні №60408999 від 24.10.2019 року, рекомендованим поштовим відправленням.

Відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 року, внутрішні реєстровані поштові відправлення (крім прямих контейнерів), поштові перекази можуть прийматися для пересилання з рекомендованим повідомленням про їх вручення в письмовому вигляді, через смс-повідомлення або повідомлення, що підтримуються засобами Інтернету, на вибір користувача.

Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення.

У матеріалах виконавчого провадження №60408999 від 24.10.2019 року не міститься рекомендованих поштових відправлень з повідомленням про їх вручення щодо надсилання оскаржуваних постанов позивачу.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо наявності у матеріалах справи фіскального чеку від 21 листопада 2019 року, оскільки з його змісту неможливо встановити, що саме надсилалось позивачеві та чи було поштове відправлення отримано. Крім того, оскаржувані постанови датовані 24 жовтня 2019 року та повинні були бути надіслані не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення, що не відповідає даті 21 листопада 2019 року (а.с. 101).

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію не довів та не обґрунтував.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що Другим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було порушено вимоги статті 28 Закону України №1404-VIII щодо надсилання документів виконавчого провадження.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов