Справа № 420/861/20
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/861/20

Головуючий в І інстанції: Потоцька Н.В.
Дата та місце ухвалення рішення: 11.09.2020 р.
м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді доповідача Шеметенко Л.П.
судді Стас Л.В.
судді Турецької І.О.
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними та скасування пунктів рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому позивач просив:

- визнати протиправним та скасувати пункт 46 протоколу № 69 від 31 травня 2019 року рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду 2 групи внаслідок травми, пов`язаною з виконання обов`язків служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії;

- зобов`язати Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги, з урахуванням права на отримання одноразової грошової допомоги, як інваліду 2 групи внаслідок травми, пов`язаною з виконання обов`язків служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, у розмірі 300-х кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності, а саме 06.08.2018 р., з урахуванням проведених виплат та факту подання позивачем усіх документів передбачених законодавством, відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішення комісії Міністерства оборони України про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи є неправомірним. Позивач зазначив, що станом на момент призначення йому вперше ІІІ групи інвалідності, а саме, станом на 1997 рік, чинним Законом України «Про загальний військовий обов`язок та військову службу» не було передбачено можливості виплати одноразової грошової допомоги, а соціальний захист військовослужбовців забезпечувався через механізм державного обов`язкового особистого страхування. В свою чергу, положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якими передбачено виплату саме одноразової грошової допомоги набули чинності у 2006 році. Позивач вважає, що оскільки ІІ групу інвалідності йому встановлено у серпні 2018 року, то і право на отримання одноразової грошової допомоги виникло у нього у 2018 році, а тому до спірних правовідносин повинно застосовуватись законодавство, що діяло станом на 06.08.2018 року.

З огляду на викладене, позивач вважає, що Міністерство оборони України неправомірно відмовило йому у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, просив скасувати рішення суду та прийняти нову постанову про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що не погоджується з доводами суду першої інстанції про відсутність у нього права на виплату одноразової грошової допомоги згідно ст. 163Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Апелянт посилався на те, що застосуванню в даному випадку підлягають положення зазначеного вище Закону саме в редакції, чинній на момент встановлення йому другої групи інвалідності.

При цьому апелянт вважає також неправомірним висновок суду першої інстанції щодо обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги, дворічним строком. На думку позивача, на час первинного встановлення йому інвалідності (1997 рік) у законодавстві була відсутня правова норма, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком, вказана норма з`явилась у п. 4 ст. 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і почала діяти з 01.01.2014 року. Таким чином, апелянт вважає, що оскільки правовідносини щодо первинного встановлення інвалідності виникли до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. 4 ст. 163 цього Закону не може бути застосований до нього.

Вказані висновки позивач обґрунтовує правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 22.08.2019 року у справі № 806/2180/18 та від 20.03.2018 року у справі № 295/3091/17.

З огляду на викладене апелянт вважає, що в даному випадку відсутні будь-які підстави для відмови йому у виплаті одноразової грошової допомоги, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

20.11.2020 року Міністерством оборони України подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач висловив позицію щодо відсутності у позивача права на виплату одноразової грошової допомоги, в тому числі у зв`язку із зміною групи інвалідності та іншими доводами апеляційної скарги, та просило у її задоволенні відмовити.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій (в тому числі під час виконання інтернаціональних обов`язків в р. Афганістан) відповідно довідки Болградського районного військового комісаріату від 03.06.2009 року №212.

Довідкою МСЕК серії 2-18 АГ №117421 від 18.02.1997 року позивачу первинно встановлено інвалідність III групи, у зв`язку із травмою при виконанні обов`язку військової служби).

Довідкою МСЕК серії 2-18 ОД №052473 від 18.02.1998 року ОСОБА_1 при повторному огляді встановлено третю групу інвалідності (травма при виконанні обов`язку військової служби).

Відповідно Довідки МСЕК серії 12ААБ №032469 від 13.08.2018 року позивачу при повторному огляді встановлено другу групу інвалідності (травма, так пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії)

Встановлено, що позивач звернувся Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки із заявою щодо виплати одноразової допомоги у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності, з переліком відповідних документів.

За наслідком розгляду поданих позивачем документів, комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсації сум, прийнято рішення, оформлене протоколом від 31.05.2019 року, згідно якого Комісія дійшла висновку про відсутність у ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги.

Вказаного висновку комісія Міністерства оборони України дійшла з огляду на те, що на час встановлення заявнику інвалідності у 1997 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Крім того, у рішенні від 31.05.2019 року Комісією зазначено, що згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975, у разі зміни групи інвалідності доплата одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, якщо зміна відбулася протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Однак, в даному випадку заявнику групу інвалідності змінено понад дворічний термін після встановлення первинної групи інвалідності.

Вказані обставини і стали підставою для відмови позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги згідно Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності.

Листом Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 02.07.2019 року № 4532 позивачу було повідомлено про прийняте Міністерством оборони України рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Не погоджуючись з відмовою у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності, позивач оскаржив рішення Міністерства оборони України до суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, вважає його правильним та таким, що відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Підпунктом 4 частини 2 статті 16 цього Закону передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Військовозобов`язані та резервісти вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, служби у військовому резерві, за умов, визначених Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", указами Президента України.

Частинами 6, 8-9 ст. 163 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 162 та пункту 9 статті 163 Закону №2011-ХІІ, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).

При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 року № 1331;

допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи.

З наданих позивачем довідок МСЕК встановлено, що позивачу було вперше встановлено інвалідність у 1997 році, а саме, встановлено третю групу інвалідності.

Враховуючи положення Порядку № 975, до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги у лютому 1997 року.

Статтею 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній у 1997 році) передбачалося, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом "б" пункту 6 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року N488, встановлено, що НАСК "Оранта" виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Отже, позивач у зв`язку із встановленням йому у 1997 році ІІ групи інвалідності набув право на отримання страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням на умовах, визначених Постановою №488.

Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається законодавством, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги, тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 9 листопада 2018 року у справі № 759/5707/16-а, від 10.04.2019 року у справі №331/697/17 (2-а/331/56/2017).

Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однак, на зміну обсягу прав особи у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема на отримання одноразової грошової допомоги, може впливати настання обставин, з якими законодавство прямо пов`язує рівень соціального захисту, зокрема зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, що передбачено Порядками №499 та №975.

Такий підхід відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 278/307/17, відповідно до якої законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. «Обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відтак, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Періодичне підтвердження раніше встановленої групи інвалідності або відсотка втрати працездатності, встановлення групи інвалідності безстроково не є обставиною, яка спричиняє виникнення у військовослужбовця нових прав у сфері соціального захисту, якщо про це прямо не передбачено законодавством, що регулює ці правовідносини.

В свою чергу, 06.08.2018 р. позивачу змінено групу інвалідності, а саме встановлено другу групу (безстроково).

Таким чином, у серпні 2018 року відбулись обставини, які за дотримання встановлених законодавством умов можуть впливати на зміну обсягу прав особи у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема на отримання одноразової грошової допомоги.

В даному випадку, надаючи оцінку наявності підстав для виплати позивачеві грошової допомоги у зв`язку із зміною групи інвалідності з третьої на другу, суд першої інстанції вірно встановив, що до спірних правовідносин згідно положень Порядку № 975, підлягають норми ч. 4 ст. 163 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", які діяли на момент зміни групи інвалідності та встановлення позивачеві другої групи інвалідності.

Вказаною нормою, в редакції після внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016р. №1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 року, встановлено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Так, слід зазначити, що питання правильності застосування до правовідносин, що виникають при вирішенні спорів про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, було предметом дослідження Верховним Судом у справі №240/10153/19 (постанова від 15.07.2020 року), який встановив випадки різного застосування Верховним Судом норми ч. 4 ст. 163 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Було встановлено, що у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 року (справа №295/3091/17), 21.06.2018 року (справа № 760/11440/17) та інших, де відтворено цю саму позицію, суд дійшов висновку, що норма Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» набрала чинності 1 січня 2017 року. Оскільки раніше строків реалізації права на одноразову грошову допомогу передбачено не було, позивач має право на отримання цієї допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення групи інвалідності.

Натомість у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 (справа №806/2180/18) та інших, де відтворено цю ж саму позицію, Суд звернув увагу на те, що пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII може бути застосовано до осіб, яким первинне встановлення інвалідності відбулося після 01.01.2014 року.

У зв`язку з вказаним, у постанові від 15.07.2020 року у справі №240/10153/19, вирішуючи питання щодо усунення розбіжностей у тлумаченні пункту 4 статті 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII, Верховний Суд вирішив відступити від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 року (справа №295/3091/17), 21.06.2018 року (справа № 760/11440/17), 30.09.2019 року (справа № 825/1380/18) та інших, де його застосовано, та дійшла такого висновку про застосування пункту 4 статті 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII:

(1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду;

(2) передбачені пунктом 4 статті 163 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01.01.2014 року;

(3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 чи після).

Враховуючи вказані висновки Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 4 ст. 163 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції, чинній на момент зміни позивачу групи інвалідності (13.08.2018 року.)

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що оскільки повторний огляд, за наслідками якого позивачу було встановлено 2 групу інвалідності, відбувся у серпні 2018 року, а первинно інвалідність 3 групи встановлена позивачу 18.02.1997 року, тобто з моменту первинного встановлення інвалідності та подальшою зміною групи інвалідності минуло більше двох років, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними та не приймає до уваги, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства, невірному застосуванні норм права у часі, та суперечать викладеній вище правовій позиції Верховного Суду.

В свою чергу, посилання апелянта в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 22.08.2019 року у справі № 806/2180/18 та від 20.03.2018 року у справі № 295/3091/17, колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки як вже зазначалось вище, у постанові від 15.07.2020 року у справі №240/10153/19, Верховний Суд відступив від викладеної у вказаних постановах правової позиції.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 03.12.2020 р.

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька