Справа № 810/1502/18
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2020 року справа №810/1502/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Фастівської міської ради, Фастівської міської ради, та Відділу державного архітектурно-будівельного контролю Фастівської міської ради про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Фастівської міської ради (відповідач 1), Фастівської міської ради (відповідач 2), та Відділу державного архітектурно-будівельного контролю Фастівської міської ради (відповідач 3) з позовом, в якому (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просять:

- визнати протиправними дії виконавчого комітету Фастівської міської ради по розгляду звернення щодо порушення державних будівельних норм, вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності ОСОБА_3 ;

- визнати протиправною бездіяльність Відділу державного архітектурно-будівельного контролю Фастівської міської ради;

- винести рішення та зобов`язати демонтувати дев`ять гаражів по АДРЕСА_1 та поновити огорожу;

- винести рішення та зобов`язати демонтувати ворота по АДРЕСА_2 і поновити огорожу замість воріт;

- стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 60000 грн.;

- стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 40000 грн.

В обґрунтування заявленого позову посилаються на те, що з 2015 року позивачі звертаються до Фастівської міської ради, виконавчого комітету та відділу державного архітектурно-будівельного контролю за фактом протиправного порушення державних будівельних норм у сфері містобудівної діяльності ОСОБА_3 . Однак, відповідачами тривалий час не вчиняється жодних дій яких вимагають Правила благоустрою, Державні будівельні норми та законодавство у сфері містобудівної діяльності і благоустрою населених пунктів. У своїх відповідях на звернення позивачів зазначають про встановлені порушення у ОСОБА_3 , проте жодних дій для усунення виявлених порушень тривалий час не вчиняють. З огляду на викладене, вважають бездіяльність відповідачів протиправною та просять суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 07.09.2018 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи..

28.09.2018 справу направлено до Київського апеляційного адміністративного суду, у зв`язку із запитом.

Після повернення справи з Шостого апеляційного адміністративного суду, розгляд справи призначено на 09.01.2019, проте відповідно до ухвали від 21.12.2018 року дану справу направлено 04.01.2019 до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Після повернення справи 02.12.2019 з касаційної інстанції, розгляд справи призначено на 21.01.2020. Наступні судові засідання переносились судом у зв`язку із клопотаннями сторін.

Ухвалою суд від 17.09.2020 року судом залучено до участі у справі відповідачів: Виконавчий комітет Фастівської міської ради та Відділ державного архітектурно-будівельного контролю Фастівської міської ради та запропоновано подати відзиви та додаткові докази.

Позивач в судове засідання не прибув, просив розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження. Позовні вимоги підтримав в повному об`ємі.

Представник Фастівської міської ради відзив на позов не надав. В судові засідання не з`являвся.

Представник виконавчого комітету Фастівської міської ради до суду не прибув, просив розгляд справи здійснювати без його участі. У наданому клопотанні просив суд застосувати до позову строки позовної давності та пояснив що виконавчим комітетом не було допущено жодної бездіяльності та протиправних дій. Крім того, надіслав до суду додаткові письмові докази.

Представник Відділу державного архітектурно-будівельного контролю до суду не прибув, просив розгляд справи здійснювати без його участі. Відзиву, пояснень чи будь-яких письмових доказів суду не надав.

В силу приписів пункту 1 частини третьої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), належним чином повідомленого про судове засідання, без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Частиною дев`ятою цієї статті передбачено, що у разі, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Беручи до уваги ту обставину, що позивачем та двома представниками відповідачів заявлені клопотання про письмове провадження, а відповідач - Фастівська міська рада про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, однак у судове засідання не з`явився, зважаючи на відсутність підстав для відкладення судового розгляду, передбачених статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України, судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають у будинку, що належить їм на праві власності, за адресою АДРЕСА_3 .

В сусідньому будинку за адресою АДРЕСА_4 мешкає ОСОБА_3 , який використовує земельну ділянку під автостоянку, зробивши під це прибудову до будинку у вигляді навісу над автомобілями. Даний навіс ОСОБА_3 зробив таким чином, що стійки під навіс розташовані на межі його земельної ділянки та позивачів. Уклін покрівлі навісу зроблений в сторону земельної ділянки позивачів, а тому всі атмосферні опади стікають на ділянку позивачів. Крім того, у зв`язку із облаштованою автостоянкою, всі вихлопні гази автомобілів потрапляють в бік будинку позивачів, що погано відображається на їх самопочутті.

Так, починаючи з 26.05.2015 року, позивачі звертаються із заявами до відповідачів про усунення порушень та про заходи реагування до ОСОБА_3 . Крім того, позивачами було виявлено, що ОСОБА_3 самочинно збудував та встановив металеві гаражі, що частково винесені за межі належної ОСОБА_3 земельної ділянки та розташовані на землях комунальної власності без будь-яких правових підстав.

У своїх відповідях на звернення позивачів Фастівська міська рада повідомляла про те, що комісійним обстеженням на місці встановлено, що порушення дійсно мають місце та зобов`язано ОСОБА_3 привести конструкцію навісу у відповідність до державних будівельних норм ДБН 360-92 (лист від 05.06.2015).

У відповіді на колективне звернення щодо гаражів, Фастівський міський голова 17.07.2015 року повідомив ОСОБА_2 про те що комісійним обстеженням на місці встановлено що земельна ділянка, яка зайнята гаражами, використовується не за цільовим призначенням. Крім того, ОСОБА_3 винесено припис про усунення виявлених порушень.

Крім цього, 06.11.2015 року виконавчим комітетом листом повідомлено позивачів про те, що дане питання неодноразово ними розглядалось. Направлено звернення до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області. Також повідомлено позивачів, що у разі невиконання ОСОБА_3 вимог припису, виконавчим комітетом будуть готуватись матеріали до суду.

З відповіді Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області від 15.03.2016 та 30.12.2016 вбачається, що представником Департаменту під час виїзду на місце встановлено, що за адресою АДРЕСА_4 знаходиться житловий будинок, від якого до межі сусідньої ділянки влаштовано навіс з металопрофілю. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» навіс відноситься до малих архітектурних форм, які повинні встановлюватись з додержанням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Також Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області зазначив, що відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів» благоустрій територій відноситься до повноважень сільських, селищних і міських рад та їх виконавчих органів у сфері благоустрою населених пунктів.

Крім цього, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області повідомляв позивача про те, що ним вживаються організаційні заходи щодо проведення перевірки з питання влаштування гаражів на земельній ділянці по АДРЕСА_1 дотримання ОСОБА_3 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.

Також судом встановлено, що виконавчим комітетом Фастівської міської ради неодноразово повідомлялось позивачам про встановлення порушень дотримання ОСОБА_3 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, що були виявлені під час перевірок та про те, що готуються матеріали для звернення з цим питанням до Фастівського міськрайонного суду.

В ході перевірки, проведеної Фастівським комбінатом комунальних підприємств, встановлено, що дев`ять металевих гаражів ОСОБА_3 було перенесено на належну йому на праві власності територію, про що зазначено в листі від 03.10.2017. Проте, на день розгляду справи жодних дій по вирішенню питання для усунення виявлених порушень по влаштуванню автостоянки та навісу, відповідач не вчиняє.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Закон України «Про благоустрій населених пунктів» від 06.09.2005 № 2807-IV, із змінами, визначає правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини (далі - Закон № 2807-IV).

Приписами частини 1 статті 1 Закону № 2807-IV визначено, що благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Заходи з благоустрою населених пунктів - роботи щодо відновлення, належного утримання та раціонального використання територій, охорони та організації упорядкування об`єктів благоустрою з урахуванням особливостей їх використання.

Згідно зі ст.10 Закону № 2807-IV до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить: 1) затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; 2) затвердження правил благоустрою територій населених пунктів; 3) створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб`єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб); 4) визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єктів благоустрою.

До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить: 1) забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 2) організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях; 3) організація місць відпочинку для населення; 4) затвердження схем санітарного очищення населених пунктів та впровадження систем роздільного збирання побутових відходів; 5) здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; 6) визначення місць стоянок транспортних засобів та майданчиків для паркування на об`єктах благоустрою; 7) визначення графіків роботи зовнішнього освітлення території; 8) визначення на об`єктах благоустрою місць розміщення громадських вбиралень; 9) залучення на договірних засадах коштів і матеріально-технічних ресурсів юридичних та фізичних осіб для здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 10) визначення обсягів пайової участі власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення в утриманні об`єктів благоустрою; 11) визначення в установленому порядку розміру відшкодувань юридичними та фізичними особами за забруднення довкілля та інші екологічні збитки, спричинені порушенням законодавства у сфері благоустрою та охорони навколишнього природного середовища; 12) інформування населення про здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 13) участь у проведенні щорічного всеукраїнського конкурсу «Населений пункт найкращого благоустрою і підтримки громадського порядку»; 14) видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст.40 Закону № 2807-IV самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами.

Для здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, виконанням Правил благоустрою території населеного пункту, в тому числі організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян, утримання в належному стані закріплених за підприємствами, установами, організаціями територій, сільські, селищні, міські ради можуть утворювати інспекції з благоустрою населених пунктів.

Самоврядний контроль за станом благоустрою населених пунктів здійснюється шляхом: 1) проведення перевірок території; 2) розгляду звернень підприємств, установ, організацій та громадян; 3) участі в обговоренні проектів благоустрою територій населених пунктів, іншої технічної документації з питань благоустрою і внесення відповідних пропозицій на розгляд органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій; 4) подання позовів до суду про відшкодування шкоди, завданої об`єктам благоустрою внаслідок порушення законодавства з питань благоустрою населених пунктів, Правил благоустрою території населеного пункту.

Натомість відповідач 1 стверджує про відсутність з його боку бездіяльності, оскільки за зверненнями позивачів були проведені перевірки та вчасно надавались письмові відповіді.

У ст.19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З аналізу зазначеної норми Основного Закону України вбачається, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом» або, інакше кажучи, «дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує введення владних функцій у законні рамки і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними та незаконними і відповідно - підставою для притягнення таких суб`єктів до конституційно-правової відповідальності.

При цьому, як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Враховуючи вищезазначене, суд не приймає до уваги посилання відповідача 1 на той факт, що ним проводились перевірки та вчасно надавались письмові відповіді. Відповідач встановивши порушення ОСОБА_3 не вчинив жодних подальших дій для усунення порушень, не звернувся з позовом до суду, а просто констатував їх наявність. Станом на день розгляду справи та з моменту першого звернення позивачів до відповідача 1 минуло п`ять років, проте виявлене порушення (наявність якого підтверджено іншими відповідачами) так і залишилось не усунутим. Крім того, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача 1 на пропуск строків звернення до суду, оскільки дане порушення є триваючим, і як встановлено судом, до цього часу не усунуто.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині протиправної бездіяльності виконавчого комітету Фастівської міської ради по розгляду звернення щодо порушення державних будівельних норм, вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про демонтаж гаражів та воріт, то судом встановлено, що дане порушення вже усунуто, а отже дана вимога задоволенню не підлягає.

Вимога про визнання протиправною бездіяльність Відділу державного архітектурно-будівельного контролю Фастівської міської ради задоволенню також не підлягає, оскільки як було встановлено судом, питання благоустрою територій відноситься до повноважень сільських, селищних і міських рад та їх виконавчих органів у сфері благоустрою населених пунктів, а не до органів архітектурно-будівельного контролю.

Щодо вимог позивачів про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Відповідно до ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до п.6 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, який в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі неодноразово зверталися до відповідачів із заявами та скаргами починаючи з 2015 року щодо можливих неправомірних дій ОСОБА_3 та відповідач 1 визнав той факт, що дійсно останнім було порушено норми законодавства при встановлені на межі з земельною ділянкою позивачів навісу та автостоянки, проте жодних дієвих рішень по усуненню виявлених порушень не вчинив.

В судовому засіданні позивач підкреслив, що він має загострене відчуття справедливості, однак такої справедливості від відповідачів він не дочекався, що призвело до розчарувань і моральних страждань та психічного напруження, пов`язаних з такою діяльністю органів влади.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст.1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

Відповідачами не доведено, що такі протиправні дії не викликали у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням дієвих рішень, розчарування в діяльності суб`єктів владних повноважень та додаткове психічне напруження, викликане з тривалим не вирішенням його питання.

Відтак, суд доходить висновку про заподіяння позивачам моральної шкоди внаслідок неналежних дій з боку виконавчого комітету Фастівської міської ради.

Що стосується розміру моральної шкоди, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями та суд має встановити фактичні обставини справи і має широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи, що моральна шкода ОСОБА_2 в розмірі 60 000,00 грн. та моральна шкода ОСОБА_1 в розмірі 40 000 грн. розрахована позивачами з урахуванням тривалого не виконання відповідачем свого обов`язку (на протязі п`яти років), суд вважає, що справедливим розміром відшкодування моральної шкоди в даному випадку є 5000,00 грн. кожному позивачу, що підлягає присудженню в повному обсязі з виконавчого комітету Фастівської міської ради.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність виконавчого комітету Фастівської міської ради по розгляду звернень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо порушення вимог законодавства ОСОБА_3 по виконанню державних будівельних норм між домоволодіннями по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 .

Стягнути на користь ОСОБА_2 ( код НОМЕР_1 ) з виконавчого комітету Фастівської міської ради (код 04054926) моральну шкоду у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 ) з виконавчого комітету Фастівської міської ради (код 04054926) моральну шкоду у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Василенко Г.Ю.