Справа № 200/9195/19-а
Суддя: Анцупова Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

11-120заі20

/* Font Definitions */
font-family:"Cambria Math";
panose-1:2 4 5 3 5 4 6 3 2 4;
font-family:Calibri;
panose-1:2 15 5 2 2 2 4 3 2 4;
font-family:"Roboto Condensed Light";
panose-1:2 0 0 0 0 0 0 0 0 0;
panose-1:2 11 6 4 3 5 4 4 2 4;
/* Style Definitions */
p.MsoNormal, li.MsoNormal, div.MsoNormal
margin-bottom:10.0pt;
font-family:"Calibri",sans-serif;
p.MsoCommentText, li.MsoCommentText, div.MsoCommentText
mso-style-link:"Текст примітки Знак";
margin-bottom:10.0pt;
font-family:"Calibri",sans-serif;
p.MsoCommentSubject, li.MsoCommentSubject, div.MsoCommentSubject
mso-style-link:"Тема примітки Знак";
margin-bottom:10.0pt;
font-family:"Calibri",sans-serif;
p.MsoAcetate, li.MsoAcetate, div.MsoAcetate
mso-style-link:"Текст у виносці Знак";
font-family:"Tahoma",sans-serif;
p.MsoRMPane, li.MsoRMPane, div.MsoRMPane
font-family:"Calibri",sans-serif;
p.MsoListParagraph, li.MsoListParagraph, div.MsoListParagraph
margin-bottom:10.0pt;
font-family:"Calibri",sans-serif;
p.MsoListParagraphCxSpFirst, li.MsoListParagraphCxSpFirst, div.MsoListParagraphCxSpFirst
font-family:"Calibri",sans-serif;
p.MsoListParagraphCxSpMiddle, li.MsoListParagraphCxSpMiddle, div.MsoListParagraphCxSpMiddle
font-family:"Calibri",sans-serif;
p.MsoListParagraphCxSpLast, li.MsoListParagraphCxSpLast, div.MsoListParagraphCxSpLast
margin-bottom:10.0pt;
font-family:"Calibri",sans-serif;
mso-style-name:"Текст у виносці Знак";
mso-style-link:"Текст у виносці";
font-family:"Tahoma",sans-serif;
mso-style-name:"Текст примітки Знак";
mso-style-link:"Текст примітки";
mso-style-name:"Тема примітки Знак";
mso-style-link:"Тема примітки";
font-family:"Calibri",sans-serif;
margin-bottom:10.0pt;
/* Page Definitions */
size:595.0pt 842.0pt;
margin:56.75pt 1.0cm 49.65pt 3.0cm;

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н

04 листопада 2020 року

м. Київ

Справа № 200/9195/19-а

Провадження № 11-120заі20

Велика Палата
Верховного Суду у складі:

судді-доповідача
Анцупової Т. О.,

суддів Антонюк Н. О.,
Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А.,
Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва
В. С., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Сімоненко В. М., Ткачука О.
С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

розглянувши в порядку
письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на
рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11
березня 2020 року (у складі колегії суддів Мартинюк Н. М., Дашутіна І. В.,
Єресько Л. О., Жука А. В., Мельник-Томенко Ж. М.) у зразковій справі № 200/9195/19-а
за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної
судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа – Головне
управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, про
визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИЛА:

Рух справи

1. У липні
2019 року ОСОБА_2 звернулася до Донецького окружного адміністративного
суду з позовом, у якому просила:

– визнати
протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації
України в Донецькій області (далі – ТУ ДСА України в Донецькій області) щодо
нарахування та виплати судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької
області ОСОБА_2 за період з 04 грудня 2018 року по 30 червня 2019 року
суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу – 15 прожиткових
мінімумів;

– зобов`язати ТУ ДСА
України в Донецькій області провести нарахування та виплату суддівської
винагороди судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області
ОСОБА_2 на підставі Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня
2018 року № 11-р/2018 виходячи з 15 мінімальних заробітних плат з урахуванням
раніше виплаченої суми.

2. На
обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що Рішенням Конституційного
Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 визнано таким, що не
відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої
статті 133 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і
статус суддів» (далі – Закон № 2453-VI) у редакції Закону України від 12 лютого
2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі – Закон
№ 192-VII). Згідно із цим Рішенням указане положення належить застосовувати в
його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду
встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що
запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року – 6 мінімальних заробітних плат;
з 01 січня 2012 року – 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року – 10
мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року – 12 мінімальних заробітних
плат; з 01 січня 2015 року – 15 мінімальних заробітних плат».

Позивачка вважає, що відповідно до
зазначеного Рішення Конституційного Суду України кожен суддя, який не пройшов
кваліфікаційного оцінювання, починаючи з 04 грудня 2018 року мав право на
отримання суддівської винагороди на основі посадового окладу в розмірі 15
мінімальних заробітних плат. Разом з тим відповідач нараховує суддівську винагороду
на підставі розміру прожиткового мінімуму, керуючись Законом України від 06
грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів
України» (далі – Закон № 1774-VIII). ОСОБА_2 вважає такі дії ТУ ДСА
України в Донецькій області дискримінаційними, оскільки і судді, які пройшли
кваліфікаційне оцінювання, і судді, які його не пройшли з незалежних від них
причин, однаково здійснюють правосуддя та володіють однаковим обсягом прав та
обов`язків судді, отримуючи водночас різні розміри суддівської винагороди.

Окремо позивачка звертає увагу на те, що
положення Закону № 1774-VIII не відповідають принципам правової визначеності та
«якості закону».

3. Ухвалою
Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року відкрито
провадження в цій справі.

4. 06
серпня 2019 року до Касаційного адміністративного суду у
складі Верховного Суду в порядку статті 290 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі – КАС України) надійшло подання судді Донецького
окружного адміністративного суду про розгляд Верховним Судом цієї типової
справи як зразкової.

5. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного
Суду від 16 серпня 2019 року відкрито провадження у зразковій
адміністративній справі № 200/9195/19-а.

6. Рішенням
Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня
2020 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову.

7. Не
погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали апеляційні скарги
з тих підстав, що оскаржуване рішення прийняте Касаційним адміністративним
судом у складі Верховного Суду з неправильним застосуванням норм матеріального
права та порушенням норм процесуального права. В апеляційних скаргах скаржники
просять скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі
Верховного Суду від 11 березня 2020 року та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Право на апеляційне оскарження рішення Касаційного
адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року
скаржники пояснюють тим, що цим рішенням суд вирішив питання про їхні права й
обов`язки. Скаржники зауважують, що вони є суддями, які не пройшли
кваліфікаційне оцінювання, на розгляді у судах перебувають їхні справи з
аналогічних правовідносин, а рішенням від 11 березня 2020 року,
постановленим у зразковій справі, Верховний Суд установив порядок застосування
норм щодо виплати суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційного
оцінювання.

8. Ухвалою
Великої Палати Верховного Суду від 02 квітня 2020 року відкрито апеляційне
провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного
адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року.

9. Ухвалою
Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року відкрито апеляційне
провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Касаційного адміністративного
суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року.

10. Ухвалами
Великої Палати Верховного Суду від 28 квітня 2020 року відкрито апеляційне
провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11
березня 2020 року.

11. Ухвалою
Великої Палати Верховного Суду від 04 травня 2020 року відкрито апеляційне
провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Касаційного
адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року.

12. 25 травня 2020 року до Великої Палати Верховного Суду від ТУ ДСА
України в Донецькій області надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,
у якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу
ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду
у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року – без змін.

13. Ухвалою
Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2020 року відкрито апеляційне
провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Касаційного
адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року.

14. Велика
Палата Верховного Суду ухвалою від 18 червня 2020 року призначила справу до
апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

15.
Станом на час розгляду справи від ТУ ДСА України в Донецькій області до Великої Палати Верховного Суду надійшов лише відзив на апеляційну
скаргу ОСОБА_2 , відзиви на інші апеляційні скарги не надходили.

Висновки судів попередніх
інстанцій

Щодо ознак типових справ

16. Проаналізувавши
матеріали типових справ, які були долучені до подання судді Донецького
окружного адміністративного суду про розгляд Верховним Судом цієї типової
справи як зразкової, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду
встановив, що типовими ознаками, які властиві зазначеним справам та зразковій
справі, є:

1) позивачами є судді, які не пройшли
кваліфікаційного оцінювання з метою визначення їх здатності здійснювати
правосуддя у відповідному суді;

2) відповідачами є територіальні
управління ДСА України;

3) спір виник з аналогічних підстав у
відносинах, що регулюються одними нормами права (виплата суддям, які не пройшли
кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, суддівської
винагороди відповідно до пункту 23 розділу ХІІ
«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року
№ 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі – Закон № 1402-VIII),
частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI в його первинній редакції, пункту 3
розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1774-VIII, із
застосуванням прожиткового мінімуму як розрахункової величини для обчислення
посадового окладу судді після набрання чинності Рішенням Конституційного Суду
України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018);

4) позивачі заявили аналогічні позовні
вимоги (визнати протиправними дії відповідачів щодо нарахування й виплати
суддям суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу – 15
прожиткових мінімумів та зобов`язати здійснити нарахування й виплату такої
винагороди виходячи з 15 мінімальних заробітних плат з 04 грудня 2018 року до
30 червня 2019 року. Деякі позивачі додатково заявили вимоги про
нарахування і виплату суддівської винагороди з додаванням надбавки за вислугу
років у відповідних розмірах від посадового окладу).

Щодо вирішення справи по суті
позовних вимог

17. Відмовляючи
ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що, нараховуючи і виплачуючи
ОСОБА_2 суддівську винагороду на основі прожиткового мінімуму для
працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного
року в період з грудня 2018 року до червня 2019 року включно, ТУ ДСА України в
Донецькій області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією і законами України. Водночас порушень принципів
недискримінації, пропорційності, «якості закону» та правової визначеності
Верховний Суд не встановив.

18. Касаційний
адміністративний суд у складі Верховного Суду зауважив, що на час існування
спірних правовідносин (з грудня 2018 року до червня 2019 року включно) пункт 23
розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII щодо порядку
визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання,
був чинним, а тому ТУ ДСА України в Донецькій області правомірно керувалося
його положеннями. Натомість з огляду на викладене відповідач не мав правових
підстав керуватися нормами законів України про Державний бюджет України на
2018, 2019 роки і застосовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову
величину.

19. Надаючи
правову оцінку доводам позивачки щодо розрахункової величини для визначення
розміру посадового окладу суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, у
тому числі з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у Рішенні
від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, Касаційний
адміністративний суд у складі Верховного Суду зауважив, що цим Рішенням
Конституційного Суду України не вирішувалось питання розрахункової величини,
яку належить застосовувати при обчисленні посадового окладу суддів, а тому
правові висновки, які містяться в цьому Рішенні, не впливають на
конституційність норм Закону № 1774-VIII, зокрема пункту 3 його розділу ІІ
«Прикінцеві та перехідні положення.

20. При
цьому, за висновками суду першої інстанції, встановлені чинним на час існування
спірних правовідносин законодавством відмінності у визначенні розміру
суддівської винагороди тих суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і
тих, які його не проходили, не можна вважати дискримінаційними, оскільки ці
відмінності були обумовлені легітимною й істотною метою, відповідали
конституційним положенням, були об`єктивно виправданими, обґрунтованими та
справедливими. Недосконалість здійснення процедури кваліфікаційного оцінювання щодо
його оперативності (швидкості) не може автоматично означати його дискримінаційний
характер як такого.

Короткий зміст та
обґрунтування наведених в апеляційних скаргах вимог (викладений у порядку
надходження скарг до Великої Палати Верховного Суду)

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

21. В
апеляційній скарзі скаржник зазначає, що відповідно до частини другої статті 130
Конституції України розмір винагороди судді встановлюється законом про
судоустрій.

22. ОСОБА_1 наголошує, що Законом № 2453-VI прямо встановлена безпосередня залежність
розміру суддівської винагороди від мінімальної заробітної плати, а тому вона
має братися за основу розрахунку посадового окладу судді.

23.
Натомість пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII
при визначенні розміру такого окладу зобов`язує брати за основу обчислення
«розрахункову величину», що породжує правову колізію та, відповідно,
неможливість використання цього припису.

24.
Враховуючи викладене, скаржник вважає, що суддівська винагорода має визначатися
за первинною редакцією Закону № 2453-VI на підставі прямих норм Конституції
України, оскільки установлення менш сприятливих умов надання гарантій
матеріального та соціального забезпечення суддям на підставі вимог пункту 3 розділу
ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII за своїм значенням у
системі правового регулювання практично означає зниження рівня незалежності
суддів, що є недопустимим у силу положень частини третьої статті 22, частин
першої, другої, сьомої статті 126 Конституції України та підтверджено практикою
Конституційного Суду України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3

25. ОСОБА_3 в апеляційній скарзі звертає увагу на помилковість висновків суду першої
інстанції про те, що з прийняттям Закону № 1774-VIII змін зазнав не розмір
суддівської винагороди, а розрахункова величина, оскільки, як вважає скаржниця,
саме мінімальна заробітна плата є складовою формули визначення розміру
посадового окладу і, як наслідок, суддівської винагороди.

26. На
переконання скаржниці, також помилковим є висновок суду першої інстанції про
те, що Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №
11-р/2018, на яке посилалася позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги, не
вирішувалося питання щодо розрахункової величини, яку належить застосовувати
при обчисленні посадового окладу суддів.

27.
Окремо Комшелюк Т. О. звертає увагу й на те, що Закон № 1774-VIII не може
застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки цим Законом жодні відповідні
зміни до Закону № 2453-VI не вносилися. Закон № 1774-VIII не є ані спеціальним
законом відносно «профільного закону», ані таким, що вносить до нього зміни,
ані таким, що визначає порядок застосування останнього.

Доводи апеляційної скарги
ОСОБА_2 .

28. ОСОБА_2 в апеляційній скарзі
зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення залишив
поза увагою, що запровадження нової розрахункової величини для суддів, які
пройшли кваліфікаційне оцінювання та які не здійснюють правосуддя через
обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою,
звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів.

29.
Також скаржниця наголошує, що аналіз положень Закону №
1774-VIII свідчить про те, що цей Закон не є спеціальним законом з питань
судоустрою та статусу суддів, а тому не може застосовуватися до спірних
правовідносин.

30. З
огляду на зазначене ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції, надаючи
перевагу Закону № 1774-VIII в обчисленні винагороди суддів, які не пройшли
кваліфікаційного оцінювання, беручи до уваги змінений підхід до визначення
розмірів посадових окладів і заробітної плати, наводячи приклади для розрахунку
розміру плати для надання адміністративних послуг у колективних договорах та
угодах усіх рівнів, не врахував приписів частини першої статті 133 Закону № 2453-VI
про те, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України від 13
липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» та не може
визначатися іншими нормативними актами.

31.
Окремо скаржниця звертає увагу на порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, допущені під час розгляду цієї справи.

32. Зокрема,
ОСОБА_2 наголошує, що на порушення вимог статей 211, 246 КАС України в
оскаржуваному рішенні суду першої інстанції немає посилання на те, що ухвалою
суду від 25 вересня 2019 року у справі було оголошено перерву у зв`язку з
необхідністю звернення до фахівців Науково-консультативної ради при Верховному
Суді для підготовки наукового висновку. У подальшому ця перерва була продовжена
ухвалами суду від 04 грудня 2019 року та від 22 січня 2020 року до 11 березня
2020 року у зв`язку з ненадходженням до суду наукових висновків від більшості
фахівців Науково-консультативної ради при Верховному Суді.

Водночас в оскаржуваному рішенні суду
першої інстанції відсутні посилання як на те, що було зроблено відповідні
запити для отримання висновків фахівців Науково-консультативної ради при
Верховному Суді, так і на мотиви взяття чи невзяття цих висновків судом до

33. Також
ОСОБА_2 зазначає, що на порушення вимог частини другої статті 193 КАС
України розгляд цієї справи в суді першої інстанції тривав близько 7 місяців.

Доводи апеляційних скарг
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

34.
Скаржники у своїх апеляційних скаргах (усі три скарги є ідентичними за формою
та змістом) зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції
постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело
до невідповідності висновків, викладених у цьому рішенні, обставинам справи.
Зокрема, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду
від 11 березня 2020 року містить помилковий висновок про те, що Рішенням Конституційного
Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, на яке посилалася позивачка,
не вирішувалося питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при обчисленні
посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому Рішенні,
не впливають на конституційність Закону № 1774-VIII, зокрема пункту 3 його розділу
ІІ «Прикінцеві та перехідні положення».

35.
Скаржники наголошують, що і Конституція України, і чинне спеціальне
законодавство, що регулює правовідносини щодо обчислення та виплати суддівської
винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, містять
імперативний припис щодо вичерпного переліку джерел, які мають регулювати ці
відносини. Закон № 1774-VIII не є законом про судоустрій, він не може
регулювати відносини щодо визначення та розрахунку розміру суддівської
винагороди.

36. З
огляду на це скаржники зауважують, що застосування до спірних правовідносин
положень пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII
є порушенням їх гарантованого Конституцією та законами України права на належне
матеріальне забезпечення, розмір якого прямо визначений Законом № 2453-VI.

37. Скаржники
наголошують, що очікуваний розмір суддівської винагороди, гарантований державою
в первинній редакції Закону № 2453-VI, є правомірним «законним» очікуванням у
розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних
свобод від 04 листопада 1950 року

38. Окремо
скаржники зазначають, що, відмовляючи позивачці в задоволенні позову,
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду порушив її право на
розгляд справи справедливим судом у дусі змагальності з дотриманням права на
ефективний юридичний захист. Зазначене скаржники пояснюють тим, що в
оскаржуваному судовому рішенні відсутні посилання на науково-консультативні
висновки фахівців Науково-консультативної ради при Верховному Суді, які
витребовував суд.

Позиція відповідача щодо
апеляційної скарги ОСОБА_2 .

39. У
відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 відповідач просить відмовити в її
задоволенні. Зазначає, що відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та
перехідні положення» Закону № 1774-VIII мінімальна заробітна плата не
застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і
заробітної плати працівників та інших виплат, а Конституційний Суд України не
приймав рішень про визнання вказаного Закону таким, що не відповідає
Конституції України в частині застосування прожиткового мінімуму для
працездатних осіб як розрахункової величини для визначення посадових окладів.

40. Також
ТУ ДСА в Донецькій області звертає увагу на те, що оскільки положення Закону № 1774-VIII
є чинними, то ані в законах України про Державний бюджет України на 2018, 2019
роки, ані у відповідних кошторисах не передбачено призначень для обчислення
суддівської винагороди на підставі розміру мінімальної заробітної плати.

Обставини справи, установлені
судом першої інстанції

41. Указом
Президента України від 31 липня 2012 року № 461/2012 «Про призначення суддів»
ОСОБА_2 призначено строком на 5 років на посаду судді Будьоннівського
районного суду міста Донецька.

42. Указом
Президента України від 14 лютого 2015 року № 83/2015 «Про переведення суддів»
позивачку в межах п`ятирічного строку переведено на роботу на посаду судді до
Красноармійського міськрайонного суду Донецької області.

43. Наказом
голови Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24
лютого 2015 року ОСОБА_2 призначено на посаду судді цього суду за
переведенням з Будьоннівського районного суду міста Донецька, зараховано до
штату суду й установлено надбавку за вислугу років у розмірі 15 % посадового
окладу (стаж роботи – 2 роки 6 місяців 23 дні).

44. Наказом
голови Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28
серпня 2017 року № 04-к/г ОСОБА_2 з 27 серпня 2017 року встановлено
щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 % посадового окладу (стаж
роботи – 5 років).

45. Наказом
голови цього ж суду від 07 листопада 2018 року № 06-к/г ОСОБА_2 установлено
щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 % посадового окладу починаючи з
05 серпня 2018 року (стаж роботи – 8 років 11 місяців 8 днів).

46. Суддівська
винагорода позивачці в грудні 2018 року виплачувалась із розрахунку посадового
окладу в розмірі 26 430 грн (тобто 15 х 1762 грн), а із січня до червня 2019
року включно – у розмірі 28 815 грн (15 х 1921 грн), тобто виходячи з розміру
прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня
2018, 2019 років відповідно.

47. Не
погодившись із таким розрахунком посадового окладу, а відтак і з розміром
надбавки за вислугу років, що обчислюється у відсотковому відношенні від
розміру посадового окладу, ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним

ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО

Релевантні джерела права й
акти їх застосування

48. Відповідно
до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

49. Згідно
зі статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні
умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді
встановлюється законом про судоустрій.

50. Частинами
другою та третьою статті 129 Закону № 2453-VI визначалось, що суддівська
винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2)
перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу,
яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду
встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що
запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року – 6 мінімальних заробітних плат;
з 01 січня 2012 року – 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року – 10
мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року – 12 мінімальних заробітних
плат; з 01 січня 2015 року – 15 мінімальних заробітних плат.

51. Законом
України від 19 грудня 2013 року № 716-VII «Про внесення зміни до Закону України
«Про судоустрій і статус суддів» було виключено положення абзацу п`ятого
частини третьої статті 129 Закону № 2453-VI (щодо запровадження посадового
окладу з 01 січня 2014 року – 12 мінімальних заробітних плат).

52. Законом
№ 192-VIІІ було викладено в новій редакції Закон № 2453-VI, частиною третьою
статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду
встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

53. 30
вересня 2016 року набрав чинності Закон № 1402-VIII, частинами першою та другою
статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та
не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді
з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим
Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1)
вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий
ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

54. Частиною
третьою статті 135 Закону № 1402-VIIІ було встановлено, що базовий розмір
посадового окладу судді становить: 1) 30 мінімальних заробітних плат – судді
місцевого суду; 2) 50 мінімальних заробітних плат – судді апеляційного суду,
вищого спеціалізованого суду; 3) 75 мінімальних заробітних плат – судді
Верховного Суду.

55. Водночас
Законом № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, зокрема,
частину третю статті 135 Закону № 1402-VIIІ було викладено в такій редакції:
«Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду – 30
прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01
січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого
суду – 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено
на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду – 75 прожиткових
мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня
календарного року».

56. Відповідно
до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір
прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2017 року становив
1600 грн, а розмір мінімальної заробітної плати – 3200 грн.

57. Статтями
7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено, що
розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2017 року
становив 1762 грн, а розмір мінімальної заробітної плати – 3723 грн.

58. Пунктом
22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII
(положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту
виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про
внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких
законів України щодо діяльності органів суддівського врядування») було
передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах,
визначених цим Законом (тобто Законом № 1402-VIII), мають судді, які за
результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній
посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на
посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим
Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли
кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя
у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду,
визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів»
(Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, № 41–45, сторінка 529; 2015 рік, №
18–20, сторінка 132 з наступними змінами).

59. Пункт
23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII
передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує
суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №
41–45, сторінка 529; 2015 рік, № 18–20, сторінка 132 з наступними змінами).

60. Згідно
із частиною першою статті 133 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII)
суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про
Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими

61. Як
уже зазначалося вище, частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VI у редакції
Закону № 192-VIІІ було визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду
встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

62. 06
грудня 2016 року був прийнятий Закон № 1774-VIII, що набрав чинності 01 січня
2017 року.

63. Пунктом
3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII установлено,
що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не
застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і
заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів
України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової
величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних
осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017

64. Згідно
з пунктом 9 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII
до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони
застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

65. 04
грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв Рішення № 11-р/2018, яким
визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним),
положення частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону №
192-VIII, якими було передбачено, що розмір посадового окладу судді місцевого
суду складає 10 мінімальних заробітних плат. Конституційний Суд України
зауважив, що це положення належить застосовувати в його первинній редакції, а
саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15
мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з
01 січня 2011 року – 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року – 8
мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року – 10 мінімальних заробітних
плат; з 01 січня 2014 року – 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015
року – 15 мінімальних заробітних плат».

Оцінка аргументів учасників
справи та висновків суду, рішення якого переглядається

66. Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи, наведені в
апеляційних скаргах й у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , Велика
Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для їх
задоволення з таких мотивів.

67. У цій
справі спірним є питання правильності розрахунку ТУ ДСА України в Донецькій
області суддівської винагороди позивачки, проведеного після набрання законної сили
Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.
На думку позивачки, винагорода судді повинна розраховуватися на основі
мінімальних заробітних плат, а не виходячи з прожиткового мінімуму для
працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року.

68. Водночас,
як свідчить зміст зазначеного Рішення Конституційного Суду України, визнаючи
неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI,
Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни
до вказаного Закону щодо розміру посадового окладу, унаслідок яких оклад судді
місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни
суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального
забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
У зв`язку із цим у Рішенні від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 Конституційний
Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів
через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі,
тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

69. Тож унаслідок
прийняття Конституційним Судом України Рішення від 04 грудня 2018 року №
11-р/2018 розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного
оцінювання, зріс із дня набрання цим Рішенням законної сили, оскільки величина
посадового окладу змінилася з 10 на 15 мінімальних заробітних плат.

70. Однак,
як уже зазначалося, 06 грудня 2016 року був прийнятий Закон № 1774-VIII,
який набрав чинності з 01 січня 2017 року та установив, що мінімальна заробітна
плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова
величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та
інших виплат.

71. Законом
№ 1402-VIIІ у редакції Закону № 1774-VIII (який був
чинний та не визнаний неконституційним на момент виникнення спірних
правовідносин) визначено базові розміри посадового окладу суддів судів різних
інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних
осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

72. Як
свідчить зміст Закону № 1774-VIII, цим Законом вносилися зміни до низки законів
України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини
для визначення посадових окладів та
заробітної плати працівників та інших виплат.

73. Отже,
таким приписом законодавець заборонив застосовувати розмір мінімальної
заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, у
тому числі й суддів.

74. Водночас
пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII
законодавець передбачив, що до внесення змін до законів України щодо
незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона
застосовується у розмірі прожиткового
мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного
календарного року.

75. З
прийняттям Закону № 1774-VIII в Україні було змінено підхід щодо застосування
мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні
посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася
як розрахункова величина мінімальна заробітна плата.

76. Аналіз
такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що
законодавець, по-перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів
посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати; по-друге, чітко
передбачив, що для визначення посадових окладів усіх суддів застосовується
розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 01 січня
відповідного календарного року.

77. Положеннями
частини першої статті 8 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що
держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм
власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших
державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників
підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників
підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а
також шляхом оподаткування доходів працівників.

78. За
наведеного правового регулювання спірних правовідносин, Велика Палата
Верховного Суду дійшла висновку про те, що в межах здійснення державного
регулювання оплати праці, передбаченого статтею 8 Закону України «Про оплату
праці», прийнято Закон № 1774-VIIІ, яким установлено особливі умови визначення
посадових окладів працівників, а саме шляхом застосування як розрахункової
величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної
заробітної плати.

79. Перехід
на нову розрахункову величину – неоподатковуваний мінімум доходів громадян
замість мінімальної заробітної плати фактично не погіршив рівня суддівської
винагороди для суддів, що її отримували за Законом № 2453-VI. На момент
набрання чинності Законом № 1774-VIIІ суддівська винагорода на підставі
положень Закону № 1402-VIII ще не виплачувалася. Тому Велика Палата Верховного
Суду констатує відсутність негативного впливу на рівень матеріального
забезпечення суддів, який є складовою їхньої незалежності, від зміни
розрахункової величини у цій ситуації.

80. Водночас
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що зміна розрахункової величини,
яка використовується для визначення розміру суддівської винагороди, яка б
призвела до фактичного зменшення винагороди, що вже реально виплачується суддям
у грошовому виразі, є недопустимою, оскільки безпосередньо впливає на гарантії
незалежності суддів.

81. Суд
першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що розмір суддівської винагороди
має обчислюватися із застосуванням як розрахункової величини прожиткового
мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати, оскільки
Закон № 1774-VIII, який передбачає такий порядок розрахунків, прийнятий у часі
пізніше від Законів № 2453-VI та № 1402-VIII, і фактично такий перехід на іншу
розрахункову величину не призвів до зменшення розміру суддівської винагороди у
грошовому виразі.

82. Надаючи
оцінку доводам скаржників про те, що обмеження розміру суддівської винагороди
суперечить принципу незалежності суддів, Велика Палата Верховного Суду вважає
за необхідне зазначити таке.

83. Стаття
22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина,
закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

84. Як
було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи,
упродовж 2018–2019 років суддівська винагорода позивачки обчислювалась виходячи
з прожиткового мінімуму для
працездатних осіб, установленого станом на 01 січня відповідного календарного
року. З прийняттям Закону № 1774-VIII та змінами підходу обчислення виплат, де
раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата, у грошовому
виразі розмір суддівської винагороди позивачки не зменшився (станом на 01 січня
2016 року він дорівнював 20 670 грн, а з 01 січня 2017 року 24 000

85.
Оскільки розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного
оцінювання, після зміни розрахункової величини Законом № 1774-VIII у грошовому виразі
не зменшився, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду
першої інстанції про відсутність порушення гарантії позивачки щодо розміру її
матеріального забезпечення внаслідок внесених цим Законом змін.

86. Водночас
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що до 01 січня 2017 року закони
№ 2453-VI та № 1402-VIIІ визначали розмір посадового окладу судді в мінімальних
заробітних платах, що дає можливість зробити висновок про те, що мінімальна
заробітна плата застосовувалася законодавцем як розрахункова величина.

87. Досліджуючи
мету прийняття Закону № 1774-VIII, слід наголосити, що він був направлений на
підвищення мінімальних стандартів, запроваджених в Україні, у тому числі і
заробітної плати. Так, з огляду на положення Закону України «Про Державний бюджет
України на 2017 рік» розмір заробітної плати зріс удвічі.

88. Унаслідок
уведених Законом № 1774-VIII змін була змінена розрахункова величина з
мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала застосовуватися для
обчислення всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина
мінімальна заробітна плата, а також для обчислення інших платежів та санкцій.

89. Ураховуючи
викладене, Велика Палата Верховного Суду не бере до уваги доводи позивачки про
те, що з набранням законної сили Рішенням Конституційного Суду України від 04
грудня 2018 року № 11-р/2018 посадовий оклад судді повинен розраховуватися на
основі мінімальної заробітної плати, натомість погоджується з доводами
відповідача про необхідність застосування в такому випадку як розрахункової
величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня
відповідного календарного року.

90. Застосовуючи
розрахункову величину прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого
на 01 січня відповідного календарного року, у грошовому вимірі оклад суддів
першої інстанції складає:

Дата

оклад суддів, які не пройшли
кваліфікаційного оцінювання (на основі прожиткового мінімуму)

оклад суддів, які пройшли кваліфікаційне
оцінювання (на основі прожиткового мінімуму)

з 01 січня 2017 року

24 000 грн

24 000 грн

з 01 січня 2018 року

26 430 грн

35 240 грн

з 01 січня 2019 року

28 815 грн

48 025 грн

91. При цьому застосування іншого підходу, а саме обчислення розміру
посадового окладу суддів першої інстанції, які не пройшли кваліфікаційне
оцінювання, на основі мінімальної заробітної плати призвело б до ситуації, що
його розмір значно перевищував би розмір посадового окладу суддів, які таке
оцінювання пройшли.

Дата

оклад
суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання (на основі мінімальної
заробітної плати)

оклад
суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання (на основі
прожиткового мінімуму)

з 01 січня 2017 року

48 000 грн

24 000 грн

з 01 січня 2018 року

55 845 грн

35 240 грн

з 01 січня 2019 року

62 595 грн

48 025 грн

Такі умови оплати
праці із застосуванням різних розрахункових величин до обчислення посадових
окладів суддів були б явно непропорційними та не відповідали б меті
кваліфікаційного оцінювання суддів.

92.
Окрім того, на час існування спірних правовідносин пункт 23 розділу ХІІ
«Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ щодо порядку визначення
суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання,
був чинним, а тому відповідач правомірно керувався його положеннями.

93. Разом
з тим позивачка зазначає, що ані Законом № 1774-VIII, ані іншими законами не
скасовано і не внесено змін до норм спеціальних законів, зокрема частини другої
статті 135, пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №
1402-VIIІ, частини першої статті 133 Закону № 2453-VI, а також статті 8 законів
України про Державний бюджет України на 2017 і 2018 роки.

94. У
цьому контексті Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на раніше
сформовані правові позиції Верховного Суду як суду касаційної інстанції щодо
практики застосування наведених законодавчих норм при визначенні суддівської
винагороди (постанови Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 804/2622/17,
від 09 серпня 2019 року у справі № 826/9404/17, від 04 березня 2020 року у
справі № 809/1684/17), а відтак відхиляє такі доводи позивачки.

95. Водночас
порушень принципів недискримінації, пропорційності, правової визначеності та «якості
закону» Велика Палата Верховного Суду не встановила. Зміна розрахункової величини
з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум стосується не лише
суддів, а поширюється на широку сферу суспільних відносин.

96. Ураховуючи
наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок суду першої
інстанції про те, що, нараховуючи і виплачуючи ОСОБА_2 суддівську
винагороду на основі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого
на 01 січня відповідного календарного року в період з грудня 2018 року до
червня 2019 року включно, ТУ ДСА України в Донецькій області діяло на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України.

97. Велика
Палата Верховного Суду відхиляє твердження ОСОБА_2 про те, що
диференціація у визначенні розміру суддівської винагороди залежно від факту
проходження суддею кваліфікаційного оцінювання має дискримінаційний характер з
огляду на таке.

98. Із
запровадженням судової реформи та набранням чинності Законом № 1402-VIIІ для
утвердження незалежності судової влади, зокрема, шляхом її деполітизації, для
посилення відповідальності судової влади перед суспільством, а також для
запровадження належних конституційних засад кадрового оновлення суддівського
корпусу було запроваджено необхідність проходження суддями кваліфікаційного
оцінювання. Запровадження кваліфікаційного оцінювання суддів було зумовлене
істотною метою, що полягала у відновленні довіри до судової влади в Україні.

99. Зміни,
запроваджені в судовій системі України у зв`язку з її реформуванням, були
схвалені світовою спільнотою, у тому числі Венеційською комісією.

100. Водночас
Законом № 1402-VIIІ у зв`язку із запровадженням підвищених вимог до суддів було
підвищено рівень їх соціальних гарантій, зокрема збільшено розмір суддівської
винагороди. При цьому необхідною умовою для отримання суддівської винагороди в
підвищеному розмірі була необхідність проходження суддею кваліфікаційного
оцінювання.

101.
Суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, незалежно від причин його
непроходження, суддівська винагорода виплачувалася в порядку та розмірах, які
діяли до набрання чинності Законом № 1402-VIIІ.

102. Тобто
право на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному Законом №
1402-VIIІ, мають судді, які пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили
здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді.

103. Водночас
перебування судді в процесі кваліфікаційного оцінювання (у випадку його
незавершення) не наділяє останнього правом на отримання суддівської винагороди
в розмірі, визначеному Законом № 1402-VIIІ, оскільки ще не свідчить про успішне
проходження ним кваліфікаційного оцінювання.

104. Отже,
відмінності у визначенні розміру суддівської винагороди тих суддів, які пройшли
кваліфікаційне оцінювання, і тих, які його не проходили, не можна вважати
дискримінаційними, оскільки ці відмінності були обумовлені легітимною й
істотною метою, відповідали конституційним положенням, були об`єктивно
виправданими, обґрунтованими та справедливими.

105. Щодо
посилання скаржників в апеляційних скаргах на порушення Касаційним
адміністративним судом у складі Верховного Суду норм процесуального права під
час розгляду цієї справи Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

106. Так,
за нормами КАС України недотримання судом під час розгляду справи встановлених
статтею 193 цього Кодексу строків її розгляду за умови, якщо суд по суті
правильно вирішив справу, не може бути наслідком для скасування оскаржуваного

107. Водночас
відсутність в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції посилання на окремі
процесуальні дії, вчиненні судом, не можуть свідчити про неповноту судового
рішення (врахування всіх обставин справи), оскільки відповідні процесуальні
ухвали щодо оголошення перерви у зв`язку з необхідністю звернення до фахівців
Науково-консультативної ради при Верховному Суді стосовно підготовки наукового
висновку наявні в матеріалах справи.

108. Також
Велика Палата Верховного Суду вважає недоречними зауваження скаржників щодо відсутності
в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції мотивів прийняття чи неприйняття
висновків фахівців Науково-консультативної ради при Верховному Суді, оскільки
такі висновки мають консультативний характер з певних правових питань і КАС
України не встановлює обов`язків суду щодо врахування таких висновків або ж
наведення в судовому рішенні мотивів їх відхилення.

Висновки за результатами
розгляду апеляційних скарг

109. Відповідно
до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної
інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове
рішення – без змін.

110.
Згідно із частиною першою статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без
змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального

111. Отже,
оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням вимог
матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційних скаргах доводи
не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, то апеляційні
скарги задоволенню не підлягають.

Висновки щодо
розподілу судових витрат

112.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи
касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд,
змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл
судових витрат.

113.
Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює
нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями
241–243, 290, 308, 311, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата
Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

2. Рішення Касаційного
адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020
року залишити без змін.

Постанова набирає
законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач
Т. О. Анцупова

Судді: Н.
О. Антонюк О. Р.
Кібенко

С.
В. Бакуліна В. С.
Князєв

В.
В. Британчук О. Б.
Прокопенко

Ю.
Л. Власов В. В. Пророк

М.
І. Гриців Л. І.

Д.
А. Гудима В. М. Сімоненко

В.
І. Данішевська О. С. Ткачук

Ж.
М. Єленіна В. Ю.

О.
С. Золотніков О. Г. Яновська