Справа № 380/5130/20
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/5130/20 пров. № А/857/11135/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Ніколіна В. В.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року у справі № 380/5130/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Костецький Н. В.,

час ухвалення рішення 07.08.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 11.08.2020 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу при звільненні з військової служби, індексації грошового забезпечення за період часу з липня 2015 року по 12 лютого 2018 року; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити позивачу заборгованість з індексації грошового забезпечення за період часу з липня 2015 року по 12 лютого 2018 року у сумі 10877,47 грн; визнати протиправною бездіяльність Мостиського прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення у 2016, 2017, 2018 році, яку передбачено п. 1 ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011- XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці в та членів їх сімей» без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій»; зобов`язати Мостиський прикордонний загін (військова частина 1494) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу на оздоровлення за 2016, 2017, 2018 рік, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, із урахуванням раніше виплачених сум грошової допомоги на оздоровлення; визнати протиправною бездіяльність Мостиського прикордонного загону (військова частина 1494) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині виплати позивачу одноразової грошово допомоги передбачену ч. 2 ст. 15 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовці Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішні справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерств надзвичайних ситуацій»; зобов`язати Мостиський прикордонний загін (військова частина 1494) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу передбачену ч. 2 ст. 15 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій», із урахуванням раніше виплачених сум одноразової грошової допомоги.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання виплатити одноразову допомогу при звільненні, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити недоплачену допомогу на оздоровлення за 2016-2018 роки, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення є необгрунтованим та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, покликаючись на те, що аналіз положень ст. 9, 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 02 лютого 2016 року № 73, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 11 лютого 2016 року № 217/28347 дає підстави стверджувати, що грошова винагорода не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується та виплачується одноразова грошова допомога при звільненні, матеріальна допомоги на оздоровлення, разом з тим, така входить до складу грошового забезпечення. Звертає увагу, що позивач не оскаржував жодний наказ на підставі якого йому виплачувалася матеріальна допомога на оздоровлення під час її отримання та наказ про виключення із списків частини при звільненні. Просить скасувати рішення першої інстанції в частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання виплатити одноразову допомогу при звільненні, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити недоплачену допомогу на оздоровлення за 2016-2018 роки, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким у задоволенні позову відмовити.

Справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження судом першої інстанції.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що перед звільненням додаткова грошова винагорода, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, нараховувалась та виплачувалась йому щомісяця, а тому ця винагорода не може вважатись одноразовою. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, допомогу на оздоровлення в 2016, 2017, 2018 роках, щомісячну додаткову грошову винагороду, яка виплачувалась позивачу на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 889.

Представник апелянта (відповідача) - Хиря В.В. у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції у відповідній частині неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення у відповідній частині та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в оскаржуваній частині.

Позивач у судове засідання не прибув, хоча про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності позивача за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 12 лютого 2018 року № 41-ос ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 12 лютого 2018 року за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та зазначено про виплату, зокрема, одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення Державної прикордонної служби України, грошової допомоги для оздоровлення за 2018 рік.

Разом з тим, ОСОБА_1 з метою встановлення повного розрахунку при виключенні його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення звернувся до 93 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України із запитом від 11 червня 2020 року № Р-151.

93 прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України листом від 17 червня 2020 року № 11/Р-151 повідомив ОСОБА_1 , про те, що індексацію грошового забезпечення за період з липня 2015 року по день вибуття не було проведено з причини відсутності фінансових ресурсів для її нарахування та виплати, що передбачено п. 6 ст. 5 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» зі змінами та п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» зі змінами.

Щодо включення додаткової грошової винагороди при нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби повідомлено, що відповідно до п. 8 Інструкції про розміри виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України від 02 лютого 2016 року № 73 визначено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат. Враховуючи викладене, додаткова грошова винагорода не включалась при нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу при звільненні з військової служби, індексації грошового забезпечення за період з липня 2015 року по 12 лютого 2018 року; бездіяльністю в частині виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення у 2016, 2017, 2018 році, яку передбачено п. 1 ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011- XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці в та членів їх сімей», одноразової грошової допомоги передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовці Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішні справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерств надзвичайних ситуацій», позивач звернувся в суд із цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з липня 2015 року по день виключення позивача зі списків позивачу не було нараховано та виплачено у повному розмірі індексацію грошового забезпечення у зв`язку із відсутністю фінансових ресурсів для її нарахування та виплати. При цьому, відсутність коштів для виплати індексації не позбавляють відповідача обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивачу у встановленому законом порядку. Також суд зазначив, що перед звільненням позивача додаткова грошова винагорода, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, нараховувалась та виплачувалась йому щомісяця, а тому ця винагорода не може вважатись одноразовою. Таким чином, відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, допомогу на оздоровлення в 2016, 2017, 2018 роках, щомісячну додаткову грошову винагороду, яка виплачувалась позивачу на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 889.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач оскаржує рішення лише в частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити недоплачену допомогу на оздоровлення за 2016-2018 роки, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди; щодо позовної вимоги про виплату індексації грошового забезпечення у розмірі 10877,47 грн, то рішення відповідачем у цій частині не оскаржується, а тому колегія суддів відповідно до положень ч.1 ст.308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян, які знаходяться на службі в Збройних Силах України і інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

При цьому, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, врегульовані Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Ст.1 вищезазначеного Закону передбачає, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Ч.1 ст.10-1 цього Закону передбачає, зокрема, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно з ч.2 ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком (за наявності вислуги 10 років і більше), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Підпунктом 2 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2009 року №889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій уряд встановив, з-поміж іншого, щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Крім того, згідно з положеннями ч.2, 3 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з військової служби на підставі підп.а ч.6 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу (у зв`язку із закінченням строку контракту).

На момент звільнення позивача його календарна вислуга років складала 12 років, а тому відповідно до ч.2 ст.15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Крім того, судом встановлено та не заперечується відповідачем, що згідно з архівними відомостями у період з січня 2016 року по лютий 2018 року щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалася позивачу щомісячно.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем додаткову грошову винагороду в розмірі, передбаченому постановою №889, до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, допомогу на оздоровлення у 2016, 2017, 2018 році, позивачу не включено.

Підставою для виплати позивачу одноразової грошової допомоги без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди став наказ начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби від 12 лютого 2018 року за №41-ос По особовому складу, відповідно до якого позивачеві було виплачено одноразову грошову допомогу у разі звільнення відповідно до вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Держприкордонслужби України за №425 від 20 травня 2008 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2008 року за №37/15228).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ч.4. ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та видів виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення, законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №826/3398/17 та у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2019 року у справі №295/5200/18.

При цьому, колегія суддів також враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17, викладені у постанові від 6 лютого 2019 року, відповідно до яких до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отже, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Матеріалами справи підтверджується, що перед звільненням додаткова грошова винагорода, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року за №889 нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, а тому ця винагорода не може вважатись одноразовою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, допомогу на оздоровлення в 2016-2018 роках, щомісячну додаткову грошову винагороду, яка виплачувалась позивачу на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2009 року №889.

Крім того, колегія суддів вважає, що чинним законодавством України, яке регулює соціальне та пенсійне забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, передбачено єдине визначення поняття грошового забезпечення військовослужбовців, відповідно до якого вираховуються пенсійні виплати, і розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, а тому відхиляє покликання представника відповідача на різне визначення поняття грошового забезпечення при призначенні пенсії та здійсненні обрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні.

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки грошова винагорода, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, така не може вважатись одноразовою, а тому відповідач протиправно не включив таку до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, допомогу на оздоровлення в 2016, 2017, 2018 роках, у зв`язку з чим позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині виплати індексації грошового забезпечення у розмірі 10877,47 грн не оскаржується, і під час розгляду справи не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, а тому відсутні підстави для виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційний суд залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року у справі № 380/5130/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено та підписано 07 грудня 2020 року

у зв`язку з перебуванням судді Курильця А. Р. на лікарняному

з 16 по 27 листопада 2020 року та у відпустці з 30 листопада по 04 грудня 2020 року.