Справа № 380/3155/20
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2020-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Восьмим апеляційним адміністративним судом під головуванням судді Сеника Романа Петровича, суддів: Судової-Хомюк Н.М., Шинкар Т.І. 02.12.2020 розглянуто апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року у справі № 380/3155/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної служби України із надзвичайних ситуацій у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання до вчинення дій.
Так, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року у справі № 380/3155/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд першої інстанції зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним, при розгляді позовної вимоги позивача щодо виконання окремого судового рішення в іншій справі. Також зазначив, що суд не має права зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки таким чином порушить процесуальні норми КАС України. У зв`язку з вказаним, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивачем по суті заявлено позовні вимоги щодо захисту своїх прав, які фактично стосуються питання повного виконання (неналежного виконання чи не виконання) постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2019 №857/766/19, то відповідно, ним невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права.
Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2020 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року у справі №380/3155/20 змінено у частині мотивів відмови у задоволенні позову. Судом апеляційної інстанції зазначено, що позивачем по суті заявлено позовні вимоги про захист своїх прав, а саме права на безпечне проживання, оскільки існують реальні загрози для життя, порушення яких в тому числі зафіксовано у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2019 у справі №857/766/19, а тому заявлені позивачами позовні вимоги мають бути розглянуті в порядку позовного провадження, а не в порядку статті 383 КАС України. Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачі, після ухвалення постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2019 №857/766/19 із окремими зверненнями до Львівської міської ради не зверталися, позивачем не доведено та не надано жодних доказів порушення відповідачами його прав чи інтересів, а тому відсутні підстави для прийняття рішення про бездіяльність Львівської міської ради. Суд апеляційної інстанції вказав, що існування інтересу і необхідності його захисту має базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і переслідувати законну мету.

Не поділяю позицію колег щодо відсутності підстав для захисту прав позивачів через відсутність доказів порушення останніх відповідачем з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 5 КАС України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У свою чергу стаття 4 КАС України дає таке визначення термінів «позивач» та «відповідач»: позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду, відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача (пункти 8 та 9 частини першої).

Таким чином, кожна особа (будь-який суб`єкт приватного права та суб`єкт публічного права) має право подати позов до будь-якого суб`єкта владних повноважень за умови, якщо це не суперечить закону, та при наявності правомірної мети - забезпечення захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 стосовно тлумачення частини другої статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Елементами верховенства права, за висновками Конституційного Суду України, є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовчій практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини рішення від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005).

Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю й обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини).

Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При цьому, право особи, яка звертається до суду з позовом, самостійно та на свій розсуд розпоряджатися своїми правами, зокрема і щодо визначення предмета і підстав позову є складовою диспозитивності як одного із принципів адміністративного судочинства (пункт 4 частини 3 статті 2 КАС України).

Отже, обсяг позовних вимог та їх формулювання належить виключно позивачу, що, в свою чергу, не повинно нівелювати вимогу щодо гнучкості та ефективності процесуальних засобів відновлення порушеного права, не повинно перешкоджати здійсненню завдання адміністративного судочинства. При цьому, суд не обмежений жорстко заявленими позовними вимогами.

Так, в позовній заяві позивачі просили: «Визнати, що через бездіяльність Львівської міської рада внаслідок не усунення створених небезпек для життя і здоров`я в будинку АДРЕСА_1 є загроза для життя і здоров`я позивачів через невиконання норм Конституції України, Кодексу цивільного захисту України, Конвенції, Конвенції 2. та відповідного рішення суду; визнати факт завданої моральної шкоди позивачам через спеціальне не усунення небезпеки для життя, здоров`я і знущання службовими особами Галицької РА ЛМР та ЛМР встановити розмір відшкодування завданої моральної шкоди позивачам в 1000000,00грн. (один мільйон гривень); зобов`язати Львівську міську раду виплатити завдану моральну шкоду здоров`ю та життю позивачів в розмірі 1000000,00грн. (один мільйон грн.) розділивши суму між позивачами порівну».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач - Львівська міська рада, яка є власником будинку по АДРЕСА_1 , в якому позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , та де в під`їзді №1 зберігається квадроцикл та мотоцикл біля дерев`яних сходів, не вчинила жодних дій щодо забезпечення права на безпечне проживання.

Покликаються також на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2019 №857/766/19, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково та визнано протиправними дії Львівської міської ради щодо не вирішення питання пожежної безпеки в будинку АДРЕСА_1 та в якому зазначено, що вказаний будинок є у власності територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради та перебуває на балансі Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг».

Зазначеним судовим рішенням проаналізовано відповідь Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 27.09.2018 № 31-5645 на звернення ОСОБА_1 від 10.09.2018 № 3-Г-88988-Л-31, щодо незаконної стоянки квадроциклів та мотоциклів в під`їзді будинку АДРЕСА_1 . Аналізуючи зміст вказаної відповіді, колегія суддів апеляційного суду у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2019 №857/766/19 зазначила, що у ній не надано відповіді по суті поставлених у зверненні питань та викладених фактів, а саме щодо вирішення проблемного питання правомірності стоянки в під`їзді будинку АДРЕСА_1 спершу квадроцикла, а пізніше мотоцикла, де заявник вказує, що наявність таких у під`їзді є об`єктом потенційної небезпеки, що може спричинити пожежу.

З матеріалів даної справи № 380/3155/20 вбачається, що позивачі після прийняття Восьмим апеляційним адміністративним судом постанови від 08.04.2019 у справі №857/766/19 неодноразово звертались до відповідача та третьої особи щодо незаконності використання прибудинкової території та влаштування стоянки у під`їзді будинку, в якому вони проживають.

Так, у листах Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 12.04.2019 №31-1884, 12.04.2019 №31-1883, від 21.05.2019 №31-2464 вказано, що прибудинкова територія є спільним майном співвласників, що належить їм на праві спільної сумісної власності відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». І саме співвласники вправі встановлювати, кому і на яких умовах ним користуватися.

Окрім того, у листах ГУ ДСНС у Львівській області від 08.01.2020 №58-8/КО-1/01-19, від 27.02.2020 №58-8/КО-1/01-19 зазначено, що під час позапланової перевірки житлового будинку по АДРЕСА_1 , управителем якого є ЛМКП «Айсберг», підтвердився факт захаращення шляхів евакуації, шляхом зберігання транспортних засобів (мотоцикл) в об`ємі сходової клітки. Вказано, що керівнику ЛМКП «Айсберг» вручений припис від 26.02.2020 №25 про усунення вимог законодавства у сфері пожежної безпеки. Також зазначено, що направлено лист до Львівської міської ради щодо звільнення шляхів евакуації від транспортних засобів у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Слід зазначити, що власником будинку по вул.ак. Гнатюка, 15 у м.Львові є Львівська міська рада, яка зобов`язана утримувати належне їй майно у відповідному стані, така несе відповідальність за ризик випадкового знищення та випадкового його пошкодження, а отже відповідає за стан пожежної та техногенної безпеки в будинку АДРЕСА_1 .

Вирішення питання пожежної безпеки в будинку АДРЕСА_1 покладено на Львівську міську раду як власника такого.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи листів-відповідей, Львівська міська рада не вжила жодних заходів по вирішенню проблемного питання правомірності стоянки в під`їзді будинку АДРЕСА_1 спершу квадроцикла, а пізніше мотоцикла, наявність у під`їзді яких є об`єктом потенційної небезпеки, отже, і надалі, допускає бездіяльність.

Доводи позивачів підлягали перевірці по суті з ухваленням рішення в залежності від встановлених обставин.

На моє переконання, зазначені позивачами факти та подані в їх підтвердження докази, дають підстави для висновку про наявність порушеного права позивачів, таке порушення є обґрунтованим, реальним, стосується індивідуально виражених прав та інтересів позивачів.

Наявність відповідного порушення відповідачем - суб`єктом владних повноважень, прав, свобод або інтересів позивачів, що виразилась у бездіяльності, є обов`язковою умовою надання їм правового захисту судом.

З метою забезпечення ефективності судового захисту, такий, у даній справі, мав бути реалізований, з врахуванням законодавчо наданої можливості суду виходу за межі позовних вимог, в спосіб зобов`язання Львівську міську раду вжити заходів щодо приведення під`їзду будинку АДРЕСА_1 , у належний технічний стан, згідно з вимогами пожежної та техногенної безпеки.

Суддя Т. І. Шинкар